Справа № 523/5230/26
Провадження №2/523/4493/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" квітня 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Малиновського О.М., 
за участю секретаря – Березніченко В.Є.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ

АТ «ПУМБ» звернулось до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 148 240,93грн. 
Позов мотивований тим, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 2001267838601 від 13.03.2019р., за умовами якого відповідач отримала кредитні грошові кошти в розмірі 37 996,95грн. 
Також між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №1010718486 від 14.11.2022р. на суму кредитних коштів в розмірі 12 811,82грн. 
Окрім цього 22.11.2022р. за кредитним договором № 10110792338 відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 40 331,58грн. 
За твердженням позивача, умови зазначених договорів відповідач виконувала неналежним чином, внаслідок чого за неї рахується заборгованості, а саме:
за кредитним договором 2001267838601 від 13.03.2019р. в розмірі 95 658,22грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 37616,99грн., заборгованість за відсотками в розмірі 58041,23грн.;
за кредитним договором №1010718486 від 14.11.2022р.. в розмірі 8558,10грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6405,21грн., заборгованість за відсотками в розмірі 0,25грн., заборгованість за комісією в розмірі 2152,64грн.;
за кредитним договором № 10110792338 від 22.11.2022р. в розмірі 44 024,61грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 26 487,92грн., заборгованість за відсотками в розмірі 4,98грн., заборгованість за комісією в розмірі 17 531,71грн.
Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. 
Ухвалою судді Пересипського районного суду м. Одеси від 17.03.2026р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, яку скеровано за місцем реєстрації відповідача.
Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У визначений судом строк відповідно до ст.ст. 191, 278 ЦПК України, від ОСОБА_1 через систему «Електронний суду» надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, або зменшити розмір заборгованості до фактично підтвердженої судом.
Заперечення мотивовані тим, що надані позивачем розрахунки не містять детального обґрунтування кожної складової, Банк не надав доказів належного повідомлення про зміну умов договору, у розрахунках не враховані фактичні здійсненні нею платежі. Вважає, що нарахування комісії та додаткових платежів є незаконною. Стверджує, що вона не отримувала вимоги позивача про погашення заборгованості. Також відповідач вказує на своє погіршення фінансового стану внаслідок воєнного стану в Україні, втратою доходів, погіршенням стану здоров`я.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про витребування у позивача оригіналів кредитних договорів, детального розрахунку, копії первинних бухгалтерських документів, доказів погодження розміру комісії, судом залишені без задоволення з огляду на їх необґрунтованість. 
Представник позивача не скористався своїми процесуальним правом відповідь на відзив не надав. 
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній доказів.
Так, матеріалами справи встановлено, що між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2001267838601 від 13.03.2019р., за умовами якого Банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та надав кредитну карту № НОМЕР_2 з встановлення кредитного ліміту в розмірі 25000грн., зі сплатою 47,88% річних. 
Договір був укладений шляхом підписання ОСОБА_1 заяви № 2001267838601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також ознайомлення та підписання нею паспорта споживача. 
Також, 14.11.2022р. між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1010718486, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредитні грошові кошти в розмірі 12811,82грн., строком користування на 24 місяці, зі сплатою комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,4%, з процентною ставкою – 0,01% річних з цільовим призначенням – на загальні споживчі цілі. 
Договір був укладений шляхом підписання ОСОБА_1 заяви № 1010718486 від 01.07.2021р. на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. 
Факт отримання грошових коштів в розмірі 12811,82грн. підтверджений копію платіжною інструкцією від 14.11.2022р. 
Окрім цього, з матеріалів справи слідує, що 22.11.2022р. між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №10110792338 за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредитні грошові кошти в розмірі 40 331,58грн., строком користування на 36 місяці, зі сплатою комісії за обслуговування кредитної заборгованості 1,4%, з процентною ставкою – 0,01% річних з цільовим призначенням – на загальні споживчі цілі. 
Договір був укладений шляхом підписання ОСОБА_1 заяви № № 10110792338 від 22.11.2022р. на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Факт отримання грошових коштів в розмірі 40331,58грн. підтверджений копію платіжною інструкцією від 22.11.2022р.
Вважаючи, що з боку відповідача умови кредитних договір не виконувалися належним чином Банк розрахував заборгованість відповідачу, зокрема: 
за кредитним договором 2001267838601 від 13.03.2019р. в розмірі 95 658,22грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 37616,99грн., заборгованість за відсотками в розмірі 58041,23грн.;
за кредитним договором №1010718486 від 14.11.2022р.. в розмірі 8558,10грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6405,21грн., заборгованість за відсотками в розмірі 0,25грн., заборгованість за комісією в розмірі 2152,64грн.;
за кредитним договором № 10110792338 від 22.11.2022р. в розмірі 44 024,61грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 26 487,92грн., заборгованість за відсотками в розмірі 4,98грн., заборгованість за комісією в розмірі 17 531,71грн.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
З огляду на викладене, враховуючи встановлення судом доведеності факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитними договорами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 сум заборгованості:
за кредитним договором №2001267838601 від 13.03.2019р. в розмірі 95 658,22грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 37616,99грн., заборгованість за відсотками в розмірі 58041,23грн.;
за кредитним договором №1010718486 від 14.11.2022р.. в розмірі 6406,46грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6405,21грн., заборгованість за відсотками в розмірі 0,25грн.;
за кредитним договором № 10110792338 від 22.11.2022р. в розмірі 26 492,90грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 26 487,92грн., заборгованість за відсотками в розмірі 4,98грн.
При цьому із досліджених судом доказів, зокрема розрахунків заборгованості по кредитним договорам, виписок з особового рахунку по кредиту, слідує, що ОСОБА_1 активно використала кредитні грошові кошти, втім допустила прострочення їх виконання у повному обсязі. 
З огляду на вказане суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність позивачем позовних вимог в частині стягнення прострочених сум повернення тіла кредитів та нарахованих процентів. 
Окрім цього, є безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що позивачем не враховані суми проведених нею сплат на погашення заборгованості по кредитним договорам, так як такі суми містяться у наданих суду розрахунках заборгованості. По-друге, заперечуючи проти факту врахування позивачем всіх платежів, відповідач не надає суду належних та допустимих доказів в цій частині, зокрема копій фінансових документів, які б підтверджували проведення нею сплат на погашення боргу за договорами, які в свою чергу не враховані позивачем у розрахунках. Відтак, такі заперечення ґрунтуються виключно на припущеннях. 
Водночас, вирішуючи питання щодо законності нарахування комісії суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 вирішувала питання: чи можливе встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування; чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна /нікчемна/оспорювана.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а згідно з п. 3.2.4 кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості. Разом з тим зробила висновок про нікчемність в цілому пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, зокрема не лише щодо щомісячного інформування про розмір заборгованості, але й опрацювання запитів позичальника, надання інформації по рахунку.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше ніж один раз на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12цьогоЗакону.
Зокрема, оскільки позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду має бути врахований під час розгляду даної справи.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З врахуванням вищенаведеного, аналізуючи зміст кредитних договорів №1010718486 від 14.11.2022р. та № 10110792338 від 22.11.2022, укладених між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про те, що відповідачу встановлено щомісячну комісію за послуги банку – комісія за обслуговування кредитної заборгованості, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договорів не передбачено, пункт кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,4% (п.5 договорів) не має під собою будь-якого законного підґрунтя оскільки визначає лише процентну ставку без визначення конкретних додаткових та супутніх послуг Банка, за які відповідач має сплачувати комісію, відтак такі пункти договорів є нікчемними в силу частини 1,2 статті11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Зважаючи на викладене частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, а саме нарахована плата за обслуговування кредитної заборгованості №1010718486 від 14.11.2022р.. в розмірі 2152,64грн. та за кредитним договором № 10110792338 від 22.11.2022 в розмірі 17 531,71грн. не підлягають стягненню з відповідача.
Зважаючи на викладене, пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково. 
Інші заперечення ОСОБА_1 , зазначені у відзиві на позовну заяву судом відхиляються, як такі, що не спростовують доводів позивача. 
Згідно ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам, розмір яких складає 86,72% від первісної ціни позову, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, і складаються з судового збору в розмірі 2308,88грн.
Керуючись ст.ст.10,12,13,81,141,258-260,263-265,273,274-279 ЦПК України, 

ВИРІШИВ

Позов акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість:
за кредитним договором №2001267838601 від 13.03.2019р. в розмірі 95658,22грн.;
за кредитним договором №1010718486 від 14.11.2022р.. в розмірі 6406,46грн.;
за кредитним договором №10110792338 від 22.11.2022р. в розмірі 26492,90грн.;
судовий збір в розмірі 2308,88грн. 
В іншій частині позовних вимог акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією – відмовити. 
Учасники справи: 
Позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», місцезнаходження: вул. Андріївська, 4, м. Київ, 04070, код ЄДРПОУ: 14282829.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Повне рішення суду складено 20 квітня 2026р.

Суддя