Дата документу 18.02.2026 Справа № 336/1933/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/1933/25 Головуючий у 1 інстанції Савеленко О.А. Провадження № 22-ц/807/556/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
18 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Запорізька спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» про стягнення відшкодування за невикористані дні щорічної відпустки за особливі умови праці та середнього заробітку за несвоєчасну виплату коштів при звільненні,-
В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізької загальноосвітньої школи-інтернат «Оберіг».
В обґрунтування позовних вимог вказала, що 21.01.2019 року була прийнята на роботу в Комунальний заклад «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» 3ОР на посаду головного бухгалтера, що підтверджується записом у трудовій книжці.
06.11.2024 року була звільнена на підставі наказу директора N? 140-к КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» ЗОР Дуда Ірини у відповідності до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв?язку з виходом на пенсію за віком (наказ додається).
При остаточному розрахунку при звільнені у відповідності з повідомленням N? 15 від 06.11.2024 року їй були нараховані та виплачені розрахункові кошти та компенсація за 1 невикористаний день додаткової щорічної відпустки, вручено наказ про звільнення. 3 нарахованою сумою компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки не була згодна, про що особисто зробила зауваження у повідомленні N? 15 від 06.11.2024 про нараховані суми при звільнені.
Не погоджуючись з доводами позивачки, керівництво КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» ЗОР відмовилось зробити підрахунок днів за невикористану додаткову щорічну відпустку і виплатити суму компенсації про яку вказала позивачка.
За захистом свого порушеного права, ОСОБА_1 звернулась до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливих порушень вимог законодавства про працю керівником КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» 30Р.
В період з 18.11.2024 по 28.11.2024 у Запорізькій школі-інтернаті «Оберіг» проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у формі перевірки з питань оплати праці та компенсації за невикористану відпустку.
За результатами проведеної перевірки з боку керівництва закладу були виявлені порушення щодо розрахунку кількості днів додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці пропорційно відпрацьованому часу, тривалість якої встановлена 6 календарними днями, а не як зазначено в повідомленні N? 15 від 06.11.2024 один день, чим порушено вимоги абз. 4 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З приводу виявленого порушення трудового законодавства складено акт, керівнику внесений обов?язковий до виконання припис на усунення виявлених порушень.
Оскільки відповідач так і не здійснив повний розрахунок, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Просила стягнути з відповідача на свою користь 10 278,10 грн. за невикористані 5 днів додаткової щорічної відпустки за особливі умови праці та середній заробіток за несвоєчасну виплату належних коштів при звільненні за шість місяців (уточнена.с.57). 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 116 КЗпП України; суд першої інстанції помилково вважав висновки адміністративного суду у справі № 280/518/25 обов`язковими; порушено норми процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.
27 січня 2026 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з метою визначення розміру грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, відповідач обґрунтовано прийняв до уваги усі календарні дні щорічної відпустки, на яку мав би право працівник у році звільнення, (24 календарні дні – основна відпустка, 7 календарних днів – додаткова відпустка за особливий характер праці) та поділив загальну кількість днів щорічної відпустки на фактично відпрацьований час у році звільнення, тим самим визначивши загальну кількість календарних днів щорічної відпустки на які фактично мав право працівник перед звільненням.
За таких обставин, судом не встановлено порушень прав позивача, а саме щодо не здійснення розрахунку роботодавцем при звільненні за невикористані дні щорічної відпустки за особливі умови праці, а від так у задоволенні позову слід відмовити.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу 21.01.2019 КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» ЗОР.
06.11.2024 року була звільнена на підставі наказу директора N? 140-к КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» ЗОР Дуда Ірини у відповідності до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв?язку з виходом на пенсію за віком.
При звільненні отримала компенсацію за невикористаний 1 календарний день щорічної додаткової відпустки за місцем роботи з 21.01.2024 по 01.11.2024.
08.11.2024 за захистом свого порушеного права, ОСОБА_1 звернулась до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливих порушень вимог законодавства про працю керівником КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» 30Р, а саме у зв`язку з невиплатою їй компенсації при звільненні за 5 днів додаткової щорічної відпустки. 
За результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю), проведеного в Комунальному закладі “Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат “Оберіг” Запорізької обласної ради, складено акт, керівнику внесений обов`язків до виконання припис, встановлено порушення законодавства, а саме:
1. Порушення абзацу четвертого частини першої статті 12 Закону України “Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану” № 2136, згідно з яким у разі звільнення працівника в період воєнного стану йому має бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки відповідно до статті 24 Закону України “Про відпустки”.
2. Порушення частини першої статті 24 Закону України “Про відпустки”, оскільки при звільненні головного бухгалтера КЗ “Оберіг” ОСОБА_1 була виплачена компенсація лише за 1 день невикористаної додаткової щорічної відпустки замість 6 днів.
Не погодившись з Приписом Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28.11.2024 №ПС/ЗП/36188/0339/П про усунення виявлених порушень законодавства про працю, КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» 30Р. звернувся з позовом до суду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 року Припис Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28.11.2024 №ПС/ЗП/36188/0339/П про усунення виявлених порушень законодавства про працю – визнано неправомірним та скасовано.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 75 КЗпП України працівникові надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Аналогічна норма міститься й у статті 6 Закону України "Про відпустки".
Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частинами першою та третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
У справі, яка переглядається встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу 21.01.2019 КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» ЗОР, таким чином на взаємовідносини сторін за цим контрактом поширюються КЗпП України, інші нормативні акти, що регулюють трудові відносини.
06.11.2024 року була звільнена на підставі наказу директора N? 140-к КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» ЗОР Дуда Ірини у відповідності до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв?язку з виходом на пенсію за віком.
При звільненні отримала компенсацію за невикористаний 1 календарний день щорічної додаткової відпустки за місцем роботи з 21.01.2024 по 01.11.2024.
З метою визначення розміру грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, відповідач прийняв до уваги усі календарні дні щорічної відпустки, на яку мав би право працівник у році звільнення, (24 календарні дні – основна відпустка, 7 календарних днів – додаткова відпустка за особливий характер праці) та поділив загальну кількість днів щорічної відпустки на фактично відпрацьований час у році звільнення, тим самим визначивши загальну кількість календарних днів щорічної відпустки на які фактично мав право працівник перед звільненням.
Не погоджуючись з нарахованим відшкодуванням ОСОБА_1 08.11.2024 звернулась до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливих порушень вимог законодавства про працю керівником КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» 30Р, а саме у зв`язку з невиплатою їй компенсації при звільненні за 5 днів додаткової щорічної відпустки. 
За результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю), проведеного в Комунальному закладі “Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат “Оберіг” Запорізької обласної ради, складено акт, керівнику внесений обов`язків до виконання припис, встановлено порушення законодавства, а саме:
1. Порушення абзацу четвертого частини першої статті 12 Закону України “Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану” № 2136, згідно з яким у разі звільнення працівника в період воєнного стану йому має бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки відповідно до статті 24 Закону України “Про відпустки”.
2. Порушення частини першої статті 24 Закону України “Про відпустки”, оскільки при звільненні головного бухгалтера КЗ “Оберіг” ОСОБА_1 була виплачена компенсація лише за 1 день невикористаної додаткової щорічної відпустки замість 6 днів.
Не погодившись з Приписом Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28.11.2024 №ПС/ЗП/36188/0339/П про усунення виявлених порушень законодавства про працю, КЗ «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат «Оберіг» 30Р. звернувся з позовом до суду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 року Припис Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28.11.2024 №ПС/ЗП/36188/0339/П про усунення виявлених порушень законодавства про працю – визнано неправомірним та скасовано.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. 
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Відповідно до КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, у тому числі щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).
Судом першої інстанції надано належну правову оцінку доводам відповідача, що з метою визначення розміру грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, відповідач обґрунтовано прийняв до уваги усі календарні дні щорічної відпустки, на яку мав би право працівник у році звільнення, (24 календарні дні – основна відпустка, 7 календарних днів – додаткова відпустка за особливий характер праці) та поділив загальну кількість днів щорічної відпустки на фактично відпрацьований час у році звільнення, тим самим визначивши загальну кількість календарних днів щорічної відпустки на які фактично мав право працівник перед звільненням.
Належних і допустимих доказів на спростування указаних обставин позивачем не надано, а наявність таких судами не встановлена.
Отже, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, які не були сплачені відповідачем при звільненні.
Помилковими є твердження апеляційної скарги про відсутність преюдиційного значення Постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 280/518/25 для цієї цивільної справи, оскільки правовідносини, що розглядались у справі № 280/518/25 стосуються Припису Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28.11.2024 №ПС/ЗП/36188/0339/П про усунення виявлених порушень законодавства про працю складеного саме за результатами перевірки дотримання норм трудового законодавства при звільненні головного бухгалтера КЗ “Оберіг” ОСОБА_1 та розрахунку компенсації лише за невикористаної додаткової щорічної відпустки.
Посилання заявника касаційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права (розгляд справи за неналежного повідомлення позивачки про дату, час та місце проведення судового засідання) не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 року (а.с. 85), що підтверджує факт належног повідомлення позивачки про дату, час та місце проведення судового засідання. Колегія суддів звертає увагу скаржниці та її представника, що серед обов`язків суду, встановлених частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, окрім сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, також визначено запобігання зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами.
Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, які мають суттєве значення, є безпідставними, оскільки скаржник не надав належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2  слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: