Справа № 459/2899/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В. 
Провадження № 22-ц/811/2318/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Савуляка Р.В.,Шандри М.М.,
секретар Іванова О.О.,
з участю представника позивачки ОСОБА_1 -адвоката Люшика В.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №459/2899/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення

в с т а н о в и в :

07 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до ордера №30996 від 31 липня 1984 року, виданого Виконавчим комітетом Червоноградської міської ради народних депутатів Львівської області позивачка ОСОБА_1 отримала в користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані двоє її дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 15.12.1997; син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 03.06.1981. 
ЇЇ син ОСОБА_2 – відповідач, не проживає у вказаній квартирі вже більше 14 років, оскільки виїхав в інший населений пункт, а саме проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Факт непроживання відповідача за вищевказаною адресою підтверджується Актом №4497/07 від 14.10.2024 року, складеним працівниками «Червонограджитлокомунсервіс» Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області. Її син - ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою він не цікавиться. Вона змушена сплачувати збільшені нарахування за комунальні послуги з урахуванням кількості дорослих проживаючих членів сім`ї. Вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою. 
Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним. Її син будучи зареєстрованим в її квартирі, більше 14 років там фактично не проживає і не користується приміщеннями квартири. Судом не було надано належної оцінки поданим нею доказів в підтвердження підставності заявленого позову. ОСОБА_2 та його дружина мають власне житло в зв"язку з чим він не потребує захисту житлових прав. ОСОБА_2 будучи зареєстрованим в квартирі не сплачує комунальні послуги, хоча такі нараховуються в відповідному розмірі з врахуванням його прописки. ОСОБА_2 змінюючи місце свого проживання проігнорував свій обов"язок щодо зняття з реєстрації з попереднього місця.
Просить скасувати рішення Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач в судове засідання не з`явився , однак вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки-адвоката Люшика В.К. на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. 
Судом встановлено такі обставини.
Відповідно до ордера № 30996 від 31.07.1984, виданого на підставі рішення Червоноградської міської Ради народних депутатів від 19.07.1984 №254 ОСОБА_1 надано право на заняття однієї кімнати, житловою площею 16,66 м2 в квартирі АДРЕСА_1 разом з сім`єю, яка складалася з 3 чоловік: ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_4 ( дочка), ОСОБА_2 (син) (а. с. 7).
Із довідки про реєстрацію місця проживання особи №2914 від 24.10.2024, виданої Виконавчим комітетом Шептицької міської ради встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 03.06.1981 (а. с. 9).
Згідно акту, складеного майстром КП «Червонограджитлокомунсервіс» ОСОБА_5 від 14.10.2024 ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , але за даною адресою не проживає (а. с. 8).
У матеріалах справи містяться копії фіскальних чеків про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 , внесених позивачкою ОСОБА_1 (а. с. 10, 11, 12, 13).
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, має у власності інше житло, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21 зазначено, що для визнання особи такою, що втратила право користування, позивач має довести факт вибуття на постійне місце проживання та відсутність поважних причин для збереження права на житло.
На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження причин непроживання відповідача у даному житловому приміщенні. Суд зазначив, що сам факт непроживання відповідача у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Доказів того, що відповідач вибув із зареєстрованого місця проживання саме у зв`язку із добровільною зміною свого постійного місця проживання суду позивачем не надано. Сама по собі відсутність плати за комунальні послуги, на які посилається позивачка, не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення та не має наслідком позбавлення права особи на користування цим житлом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Крім того, суд вважав, що звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивачка не аргументувала належним чином ані мету, яку вона переслідувала, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 
Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.79-80 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.90 ЦПК України  показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст.95 ЦПК України).
З  витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва права на спадщину належить житловий будинок АДРЕСА_4 (а. с. 66-70).
З пояснень свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з`ясовано, що ОСОБА_9 одружився приблизно 15 років тому і переїхав разом зі своєю дружиною до села Зубків. 
Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз зазначеної норми процесуального закону свідчить про те, що не тільки на позивача покладений обов`язок подавати докази та доводити обставини справи. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач на спростування позовних вимог не надав жодних доказів, які б вказували на те, що він не втратив інтересу до квартири в якій зареєстрований. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачка надала належні докази того, що відповідач вибув до іншого постійного місця проживання у зв`язку з утворенням своєї сім`ї .
Посилання суду на те, що доказів того, що відповідач вибув із зареєстрованого місця проживання саме у зв`язку із добровільною зміною свого постійного місця проживання спростовується поясненнями свідків та актами складеними у встановленому законом порядку. 
Помилковим є твердження суду, що сама по собі відсутність плати за комунальні послуги, на які посилається позивачка, не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення та не має наслідком позбавлення права особи на користування цим житлом, оскільки ст.64 ЖК України передбачено, що повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із договору найму, однак відповідач усунувся від виконання зобов`язань щодо сплати за користування житлом. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачка надала достовірні докази того, що відповідач є власником іншого житла, в свою чергу відповідач не надав доказів про непридатність цього житла до проживання.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував вимоги ст.71 ЖК України, якою передбачено , що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
З матеріалів справи встановлено, що відповідач не проживає у квартирі приблизно п`ятнадцять років, тобто його відсутність не є тимчасовою. 
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач надала належні докази на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, відповідач будучи проінформованим про наявність позову зазначені докази не спростував, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Безпідставними є висновки суду про те, що позивачка не аргументувала належним чином ані мету, яку вона переслідувала, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
У позовній заяві позивачка зазначила, що метою звернення до суду є те, що відповідач фактично не проживає у квартирі протягом тривалого часу, участі в утриманні житла не бере, що створює для неї додаткові обов`язки по сплаті комунальних послуг за відповідача. 
Твердження суду про те, що позивачка не аргументувала співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті є помилковим, оскільки з позовної заяви та пояснень свідків встановлено, що відповідач добровільно залишив квартиру та жодних перешкод у корирстуванні нею йому не чинилось. 
Відповідач жодним чином не довів, що квартира в якій він зареєстрований є його єдиним житлом, зважаючи на те, що він має у власності житловий будинок у с. Ордів. 
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1,п.п. 3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право на користування житловим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) 1816,80 (Одна тисяча вісімсот шістнадцять грн..80 коп.) судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 19 лютого 2026 року. 
Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Р.В.Савуляк 

М.М.Шандра