ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2026	Справа № 910/344/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін матеріали справи
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
до Приватного підприємства ФІРМА «ВІР`ЄМ»
про стягнення 196 312,08 грн,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Приватного підприємства ФІРМА «ВІР`ЄМ» про стягнення 196 312,08 грн, з яких: 103 804,87 грн боргу за теплову енергію, 70 691,12 грн інфляційних втрат та 21 816,09 грн 3% річних. 
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у відповідача наявний борг з оплати поставленої ПАТ «Київенерго» у період з листопада 2015 року по квітень 2018 року теплової енергії до належного Приватному підприємству ФІРМА «ВІР`ЄМ» на праві власності нежитлового приміщення (в літ. А) за адресою: м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, 13, право вимоги щодо якого було набуте позивачем за Договором про відступлення права вимоги (цесії) №601-18 від 11.10.2018.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/344/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив, а також заяв/клопотань, пояснень. 
26.01.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позов.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2026 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 16.02.2026 (включно). 
17.02.2026 до суду від відповідача надійшли: заява про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 відзив Приватного підприємства ФІРМА «ВІР`ЄМ» на позовну заяву від 16.02.2026 повернуто без розгляду. 
19.02.2026 до суду від відповідача надійшли: заява про застосування строків позовної давності та клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву із долученням відзиву, відзив на позовну заяву. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2026 поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву, долучено відзив до матеріалів справи. 
24.02.2026 до суду від позивача надійшли пояснення у справі, у яких викладено клопотання про поновлення строку на подання клопотань, заяв, пояснень. 
Розглянувши вказане клопотання позивача, з огляду на наведені у ньому обґрунтування причин пропуску строку та приписи ст. 119 ГПК України, з метою забезпечення реалізації учасниками справи процесуальних прав та обов`язків та дотримання принципу змагальності сторін, суд дійшов висновку про поновлення позивачу строку для подання пояснень та долучення поданих 24.02.2026 до суду пояснень до матеріалів справи. 
02.03.2026 до суду від відповідача надійшли заперечення на пояснення позивача. 
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.
11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (первісний кредитор) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 (надалі - Договір цесії), в порядку та на умовах якого кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) станом на 01.08.2018 із урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору та коригувань платежів (п. 1.1. Договору цесії). 
Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку № 1 до цього договору. Всі права переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку № 1 до цього договору (п. 1.2 Договору цесії).
Відповідно до п. 1.3 Договору з укладенням цього договору кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отримання боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 до цього договору.
Відповідно до пп. 3.4.2 п. 3.4. Договору цесії новий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у додатку №1, сплати заборгованостей, право вимоги яких відступлене за цим Договором. 
Згідно з витягом з додатку № 1 до Договору цесії, первісний кредитор відступив новому кредитору, зокрема, право вимоги до Приватного підприємства ФІРМА «ВІР`ЄМ» на суму 103 804,87 грн за договором (особовим рахунком 520478-05). 
Так, на виконання умов Договору цесії первісний кредитор передав, а новий кредитор в свою чергу прийняв фізичні носії/пристрої зберігання інформації, на яких записана резервна копія бази даних ПК «БіТеК» та ПК «Уніван-Термал» станом на 01.10.2018, що підтверджується Актом № 23 приймання передавання від 11.10.2018.
Як зазначає позивач, до нього перейшло право вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача за поставлену теплову енергію згідно особового рахунку № 520478-05 у сумі 103 804,87 грн. 
Позивачем було надано в матеріали справи лист від 08.04.2019 № 1/5-520478-05, яким останній повідомляв відповідача про відступлення права вимоги за Договором цесії та просив сплатити наявну заборгованість у розмірі 103 804,87 грн. 
Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання щодо сплати заборгованості за спожиту теплову енергію за період листопад 2015 - квітень 2018, внаслідок чого за Приватним підприємством ФІРМА «ВІР`ЄМ» обліковується заборгованість у розмірі 103 804,87 грн. Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 70 691,12 грн та 3% річних у розмірі 21 816,09 грн. 
Відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначаючи про їх безпідставність та заявлення із пропуском позовної давності. За доводами відповідача, послуги з теплопостачання в нежилих приміщеннях ПП Фірма «ВІР`ЄМ» за адресою: м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, 13 починаючи з кінця 2014 року не надавались, оскільки у там було проведено реконструкцію та здійснено оснащення приміщень автономною системою опалення по типу теплового насосу з додатковими тенами підігріву в кожній кімнаті, а елементи централізованого опалення були демонтовані і перекриті від загальнобудинкової системи теплопостачання. Відповідач зазначає, що він повідомляв балансоутримувача будинку - КП УЖГ «Хрещатик» Печерського району м. Києва про перехід на автономну систему опалення та останнім було складено акт обстеження приміщень відповідача, яким встановлено завершення ремонтних робіт відповідно до проекту реконструкції та підтверджено, що опалення приміщення відповідача відбувається лише за рахунок електричної автономної повітряної системи опалення. Крім того, відповідач зазначає, що представниками ПАТ «Київенерго» з виходом на місце було складено акт № 2/04-15 від 02.03.2015, яким підтверджено, що в приміщеннях відповідача в заявлений позивачем період була відсутня загально-будинкова система опалення та встановлено наявність індивідуальної електрично-повітряної системи опалення. Таким чином, відповідач заперечує наявність заборгованості перед позивачем, а також вказує, що отримані останнім від ПАТ «Київенерго» дані щодо заборгованості не є актуалізовані на дату подання позову, не містять інформації про здійснені перевірки обрахунку, актів звірки та листування з відповідачем стосовно необхідності її погашення в період виникнення. 
Позивач, у свою чергу, вищевказані заперечення відповідача вважає необґрунтованими з таких підстав: відповідачем сплачувалась частково заборгованість за спірний період, а саме у грудні 2015 року було сплачено 4997,56 грн за листопад 2015 року, чим визнано наявний борг; позивачем належними доказами було підтверджено факт підключення всього будинку за адресою: м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, 13 до/від постачання теплової енергії, у тому числі, до приміщення відповідача; відповідачем належними доказами не доведено факту відключення належного відповідачу нежилого приміщення від теплопостачання, тоді як наданий відповідачем акт КП УЖГ «Хрещатик» від 30.01.2015 не є належним доказом, що підтверджує відключення від системи теплоспоживання житлового будинку; відповідач був повідомлений про відступлення права вимоги листом від 08.04.2019 № 1/5-520478-05, однак не надав жодної відповіді на цей лист; позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про наявність порушеного права позивач дізнався у жовтні 2018 року, а надалі строки позовної давності були продовжені постановами Кабінету Міністрів України у зв`язку із запровадженням на території України карантину. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статей 319, 322 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. 
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). 
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 515 ЦК України). 
Частиною 1 ст. 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Тобто відступлення права вимоги (цесія) за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. 
Таким чином, позивач на підставі Договору цесії прийняв право вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 103 804,87 грн, а також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії.
Позивач зазначає, що відповідач в порушення норм законодавства, не здійснював оплату за отриману теплову енергію за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 103 804,87 грн.
На підтвердження вимог позивачем надані: облікові картки за вищевказаний період; довідки про нарахування теплової енергії за вищевказаний період; корінці нарядів на підключення, відключення теплової енергії; відомості про споживання теплової енергії; акти про готовність вузла комерційного обліку до роботи; акт комплексного обстеження житлового будинку та нежитлових приміщень.
Крім того, позивачем надано суду рахунок-фактуру від 31.10.2025 № 520478-05/2025-10, акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.10.2025 (обліковий запис № 520478-05), які підписані лише зі сторони позивача, проте матеріали справи не містять доказів надіслання вказаних документів відповідачу, у тому числі і з листом від 08.04.2019 № 1/5-520478-05, яким відповідач повідомляв про заміну кредитора у зобов`язанні. 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про теплопостачання» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності.
Пунктом 4 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. 
Серед основних обов`язків споживача, визначених у ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. 
Послуга з теплопостачання в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є комунальною послугою, надання якої повинно здійснюватися виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (п. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»).
З огляду на викладене, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє споживача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16 та у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17.
Так, наявними в матеріалах справи доказами (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) підтверджується та відповідачем не заперечувалось, що останньому на праві власності належить нежитлове приміщення (в літ. А) загальною площею 410,40 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, буд. 13. 
Водночас, відповідач заперечував щодо наявності у нього обов`язку оплатити заявлену до стягнення заборгованість, зазначаючи, що фактично не отримував послуги із теплопостачання від централізованого опалення, а у 2014 році за результатами проведеної реконструкції у нежилих приміщеннях відповідача здійснено оснащення приміщень автономною системою опалення, тоді як елементи централізованого опалення демонтовано та перекрито від загально-будинкової системи теплопостачання будинку. 
У ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами.
Питання ж відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів безпосередньо врегульовано п.п. 24-28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (надалі - Правила № 630). 
Відповідно до пунктів 24, 25 Правил № 630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення (п. 26 Правил № 630). 
Водночас, положеннями п. 28 Правил № 630 споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Отже, з системного аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що чинним законодавством України фактично передбачено право споживачів, у тому числі індивідуальних, відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення.
При цьому, враховуючи зазначені вище норми, обов`язковою для встановлення є обставина наявності в приміщенні відповідача системи теплопостачання.
Як вказує позивач, у спірний період ПАТ «Київенерго» поставило відповідачу теплову енергію за адресою: вул. Круглоуніверситетська, буд. 13 (особовий рахунок 520478-02), що підтверджується корінцями нарядів на включення та відключення будинку. Водночас, за доводами позивача, на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому, на окрему частину нежитлового приміщення, власником якого є відповідач, корінці нарядів не видаються. 
Втім, суд звертає увагу сторін, що в корінцях на постачання теплової енергії до будинку споживачем зазначено КП УЖГ «Хрещатик».
З матеріалів справи вбачається, що у 2014 році було затверджено робочий проект реконструкції нежилих приміщень відповідача по вул. Круглоуніверситетській, 13 в м. Києві, п. 4.3. якого передбачав лише електричну автономну повітряну систему опалення по типу теплового насоса з додатковими тенами та регульованим підігрівом в кожному кабінеті. 
05.12.2014 балансоутримувачем будинку - КП УЖГ «Хрещатик» складено Акт за результатами огляду нежитлового приміщення загальною площею, яке належить відповідачу, яким встановлено проведення капітальних ремонтних робіт згідно проектної документації (реконструкції нежитлових приміщень під медичний центр (медичні кабінети) по вул. Круглоуніверситетській, 13), зокрема, демонтаж радіаторів центральної будинкової системи опалення будинку, монтаж електричної автономної повітряної системи опалення по типу теплового насосу з додатковими тенами підігріву кожної кімнати. 
Актом від 30.01.2025, складеним представниками КП УЖГ «Хрещатик», зафіксовано завершення ремонтних робіт по проекту реконструкції нежитлових приміщень під медичний центр (медичні кабінети) у приміщенні площею 410,4 кв.м. по вул. Круглоуніверситетській, 13 в м. Києві, яке належить ПП Фірмі «ВІР`ЄМ», а також підтверджено, що опалення цього приміщення відбувається лише за рахунок електричної автономної повітряної системи опалення по типу теплового насосу з додатковими тенами і регульованим підігрівом в кожному кабінеті. 
Вказані обставини щодо індивідуального опалення приміщення відповідача та відсутність опалення від загально-будинкової системи зафіксовано також у Акті № 2/04-15 від 02.03.2015, складеному представником РТМ «Печерськ» СВП «КТМ» ПАТ «Київенерго» інженером з КДВ Степанцем С.А., в присутності інженера КП УЖГ «Хрещатик» Бондаренко Р.В. та працівника ПП Фірма «ВІР`ЄМ», якими засвідчено відсутність теплолічильника ЦО та лічильника ГВП у приміщенні відповідача за адресою: м. Київ, вул. Круглоуніверситетська, 13, загальною площею 410 кв.м.
Водночас, позивач у своїх поясненнях від 24.02.2026, які надійшли до суду 24.02.2026, вказав про ненадання відповідачем Акту «Київенерго» № 2/04-15 від 02.03.2015, на який містяться посилання у відзиві на позовну заяву. 
Однак, суд встановив, що 19.02.2026 відповідачем було подано окремо клопотання про поновлення строку на подання відзиву із долученням до цього клопотання відзиву на позовну заяву (до якого вищевказаний Акт «Київенерго» не було долучено, хоча посилання на нього є у додатках до клопотання), а також окремим документом подано відзив на позовну заяву, до якого долучено вказаний Акт «Київенерго». При цьому, суд встановив, що до останнього відзиву позивачем не було приєднано доказів надсилання відзиву на позовну заяву та у т.ч. Акту «Київенерго» № 2/04-15 від 02.03.2015 позивачу. 
Суд критично ставиться до доводів позивача щодо неотримання ним від відповідача Акту «Київенерго» № 2/04-15 від 02.03.2015, оскільки не долучення разом із відзивом, що був поданий через систему «Електронний Суд», доказів його надсилання іншій стороні, не свідчить однозначно про не отримання позивачем відповідних документів. Так, судом із комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» перевірено факт доставки до електронного кабінету позивача в системі «Електронний Суд» поданого до суду відзиву на позовну заяву та у т.ч. Акту «Київенерго» № 2/04-15 від 02.03.2015. 
Так, за умови реєстрації іншим учасником справи Електронного кабінету функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи копій поданих до суду документів. В іншому випадку засобами Електронного суду користувача інформують про відсутність в іншого учасника справи зареєстрованого Електронного кабінету, що не виключає можливість надіслання таких документів засобами підсистем ЄСІТС на адресу електронної пошти, вказану такими особами під час подання документів до суду (близький за змістом висновок відображено в постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 2340/4648/18, від 22.08.2019 у справі №520/20958/18, від 10.09.2019 у справі № 640/1374/19, від 21.12.2019 у справі № 910/12245/19, від 17.06.2020 у справі № 910/8423/19, від 20.07.2020 у справі № 910/1386/20, від 12.08.2022 №910/19043/21)».
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 09.10.2025 у справі № 910/4364/25, «за наявності безпосередньо у суду доказу направлення апеляційної скарги позивача відповідачеві-1 відсутні підстави вимагати у позивача надати такий доказ, оскільки в такому разі ці дії суду можуть свідчити про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог. Лише за підтвердження обставин відсутності інформації в системі документообігу суду щодо надсилання до Електронного кабінету Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» копії поданої позивачем до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги та доданих до неї документів, це могло б бути підставою вимагати у позивача надання таких доказів, зокрема, квитанції про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувачів ЄСІТС, чи іншого доказу на підтвердження надсилання відповідачеві копії апеляційної скарги.». 
До того ж, відсутність у приміщеннях ПП Фірми «ВІР`ЄМ» теплолічильників ЦО засвідчено Актом ПАТ «Київенерго» № 2/11-131 від 23.11.2017, долученим позивачем до позовної заяви. 
Із наведеного вбачається, що самою ж теплопостачальною організацією - ПАТ «Київенерго» було документально підтверджено відсутність обставин приєднання відповідача до загально-будинкової системи опалення. У свою чергу, позивачем не надано відомостей вимірюваних параметрів за спірний період саме у нежитлових приміщеннях відповідача, тоді як надано відповідні дані (звіти, відомості споживання теплової енергії) щодо будинку в цілому, з яких неможливо встановити яким чином та у яких обсягах споживалася теплова енергія власниками квартир/нежитлових приміщень цього будинку, зокрема, відповідачем. 
В облікових картках з обліковим записом № 520478-05 не ідентифіковано об`єкт, якому надавалась послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа, його місцезнаходження, адреса тощо.
Також суд враховує те, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів укладення між відповідачем та ПАТ «Київенерго» договору про постачання теплової енергії, посилання на який містяться у поданих документах, як і не надано доказів виставлення ПАТ «Київенерго» відповідачу рахунків за спожиту теплову енергію. 
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц).
Так, позивачем згідно наявних в справі доказів, не доведено обставину підключення приміщення відповідача до мереж ЦО, що є ключовим для встановлення факту споживання послуг теплопостачання.
Враховуючи зазначене вище, суд не вбачає можливості встановити факт споживання відповідачем теплової енергії у заявленому позивачем до стягнення розмірі.
Відповідно до ст. 79 ГГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт доказування підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 04.02.2021 у справі №910/11534/18.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
З огляду на вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що опалення приміщення відповідача відбувається лише за рахунок електричної автономної повітряної системи опалення, чого позивачем не було спростовано належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Приватного підприємства ФІРМА «ВІР`ЄМ» про стягнення 103 804,87 грн боргу за теплову енергію не обґрунтовані, документально не підтверджені, а отже, задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог. 
Щодо заяви відповідача про сплив позовної давності суд зазначає таке. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову у зв`язку з його необґрунтованістю, позовна давність не підлягає застосуванню.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення підписано: 06.04.2026.

Суддя Т. Ю. Трофименко