ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 р.	Справа № 520/30276/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/30276/25
за позовом Головне управління Національної поліції в Харківській області 
до  Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України третя особа  ОСОБА_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі – позивач, ГУ НП в Харківській області) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яни Пересічанської, яка полягає у невжитті заходів щодо закінчення (закриття) виконавчого провадження ВП № 79453514 відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження”;
- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити порушене право ГУ НП в Харківській області шляхом вжиття передбачених законом заходів щодо закінчення (закриття) виконавчого провадження ВП № 79453514 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” з поверненням стягнутих коштів на виконання постанов про стягнення виконавчого збору та розміру мінімальних витрат від 28.10.2024 по ВП № 79453514 у сумі 32207,00 грн.
Харківський окружний адміністративний суд ухвалив рішення від 02 лютого 2026 року, яким у задоволенні адміністративного позову ГУ НП в Харківській області задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яни Пересічанської, щодо не розгляду заяви ГУ НП в Харківській області, про винести постанови про закриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № ВП 79453514.
Зобов`язав головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яну Пересічанську розглянути заяву ГУ НП в Харківській області від 04.11.2025, про винести постанови про закриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № ВП 79453514.
В іншій частині позовні вимоги залишив без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській області міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Харківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (далі –Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській області) подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило скасувати судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказало, що на звернення позивача не було ухвалено рішення про закінчення виконавчого провадження, оскільки у державного виконавця, наразі, відсутні підстави вважати про наявність факту повного виконання рішення суду боржником. Вважає, що належним чином надав позивачеві відповідь на його запити.
ГУ НП в Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Наполягало на тому, що його звернення належним чином не розглянуті, оскільки державним виконавцем не ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Ухвалою колегії суддів від 15.01.2024, постановленою без ухвалення окремого процесуального документу, прийнято судове рішення про заміну відповідача у зв`язку із реорганізацією на - Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській області міжрегіонального управління Міністерства юстиції .
Відповідно до ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) у справах, визначених, зокрема ст. 287 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
На примусовому виконанні в Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській області перебуває виконавче провадження № 79453514 з виконання виконавчого листа № 520/22547/24 виданого 05.08.2025 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання ГУ НП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні, обчислену з урахуванням індексації грошового забезпечення.
28.10.2025 відкрито виконавче провадження № 79453514.
28.10.2025 винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору.
04.11.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження № 79453514 у зв`язку з фактичним виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 у справі № 520/22547/24 в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження. Заява про закінчення виконавчого провадження прийнята та зареєстрована Управлінням СМУ 04.11.2025 за вх. № 43205-14-25.
Не отримавши відповіді на вказану заяву відповідач звернувся 11.11.2025 до відповідача із заявою про надання відповіді на заяву від 04.11.2025 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення до відкриття провадження. У вказаній заяві позивач зазначив, що у разі відмови у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження - надати мотивовану письмову відповідь із зазначенням підстав відмови, порядку виконання судового рішення з відповідними розрахунками. Вказана заява зареєстрована відповідачем 11.11.2025 та долучена до матеріалів виконавчого провадження 12.11.2025, що підтверджується інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження. 
Станом на день звернення з адміністративним позовом виконавче провадження не було закінчено, постанова про його закінчення не винесена, а відповіді на вищевказану заяву ГУ НП в Харківській області від 11.11.2025 відповідач позивачу не надав.
ГУ НП в Харківській області вважаючи вказані дії відповідача протиправними звернулося з цим позовом до суду.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець не надав відповіді на звернення позивача у встановлені законом строки. Зважаючи на відсутність у суду повноважень про зобов`язання державного виконавця виносити постанову про закінчення виконавчого провадження, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зобов`язання розглянути заяву про закриття виконавчого провадження..
Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській області.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, при наданні оцінки діям, бездіяльності та/або рішенням суб`єкта владних повноважень, суди перевіряють їх на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема засад забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (ч. 1 ст. 19 Закону №1404-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VIII визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону 1404-VIII постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Матеріалами справи підтверджено, що ГУ НП в Харківській області 04.11.2025 та 11.11.2025 зверталося до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження № 79453514 у зв`язку з фактичним виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 у справі № 520/22547/24 в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження. 
17.11.2025 не отримавши відповіді на вказані заяви ГУ НП в Харківській області звернулося до суду з цим позовом.
Так, позовна заява та відзив на апеляційну скаргу вмотивовані тим, що державний виконавець не закінчив виконавче провадження на наступний день після отримання листа від ГУ НП в Харківській області.
При вирішенні цього питання колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VIII постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
При цьому, в силу п. 1 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець має перевірити фактичне виконання судового рішення.
Тобто, строк, визначений ч. 2 ст. 39 Закону 1404-VIII передбачає момент, коли виконавець пересвідчився у фактичному виконанні рішення суду, а не датою отримання від боржника повідомлення про виконання відповідного судового рішення.
Отже, колегія суддів вважає, що ГУ НП в Харківській області помилково вважає, що подання ним заяви про закінчення виконавчого провадження автоматично свідчить про обізнаність виконавця з реальним та фактичним виконанням судового рішення.
Разом із цим, колегія суддів зауважує, що п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII не передбачає строків, в які державний виконавець зобов`язаний розглянути звернення сторони виконавчого провадження, зокрема, про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Таким чином, державний виконавець зобов`язаний надати відповідь на заяву, запит, спрямовані на вчинення виконавчих дій сторін, чи інших учасників виконавчого провадження, у строки, визначені статтею 20 Закону України «Про звернення громадян».
Така позиція суду апеляційної інстанції узгоджується з висновками щодо застосування п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII та ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», викладеними у постанові Верховного Суду від 02.05.2022 у справі № 748/2723/20.
Оскільки відповідач мав право надати відповідь на звернення ГУ НП в Харківській області до 04.12.2025, то на момент звернення позивача до суду з цим позовом (17.11.2025), було відсутнє порушене право позивача на розгляд його звернення.
Стверджуючи, що державний виконавець мав обов`язок ухвалити процесуальне рішення за наслідками розгляду заяви позивача, ГУ НП в Харківській області не наводить жодного нормативно-правового обґрунтування такому твердженню.
Втім колегія суддів зазначає, що Закон № 1404-VIII не передбачає обов`язку виконавця ухвалювати процесуальні рішення у формі постанови про відмову у закінчення виконавчого провадження, як захід реагування на відповідне звернення боржника, а тому відповідне твердження ГУ НП в Харківській області та суду першої інстанції є помилковим та не ґрунтується на приписах Закону № 1404-VIII.
Так, апелянт надав до суду апеляційної інстанції відповідь від 08.12.2025 на звернення ГУ НП в Харківській області, яка була направлена позивачеві 10.12.2025.
Колегія суддів вважає наявними підстави для прийняття цих доказів, оскільки суд першої інстанції, враховуючи приписи ст. 268, 287 КАС України, мав розглянути цю справу у відкритому судовому засіданні, а не у порядку письмового провадження.
При цьому, колегія суддів констатує факт порушення апелянтом строку надання відповіді від 08.12.2025 на звернення від 04.11.2025.
Визначальним для вирішення спору у сфері публічно-правових відносин є питання щодо захисту порушених права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.
Звертаючись до суду із позовом ГУ НП в Харківській області, в обґрунтування порушеного права, вважало порушеними свої права внаслідок неприйняття виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження та термінового ненадання відповіді на звернення, яке у свою чергу не передбачено чинним законодавством, отже не стосувалося порушення встановленого законом строку надання відповіді на звернення. При цьому позивач у відзиві на апеляційну скаргу не повідомив суд, яким чином рішення суду першої інстанції у цій справі зможе повністю відновити його законні права та інтереси.
Право на отримання відповіді на звернення включає в себе не тільки право на отримання відповідної відповіді, а і право на своєчасність її отримання.
У частині реалізації права особи на отримання відповіді суб`єкт владних повноважень має можливість виправити допущене порушення шляхом надання відповідної відповіді. Водночас порушення суб`єктом владних повноважень права на своєчасність отримання відповіді у разі уже надання такої відповіді є не відновлювальним.
Суд не може обмежитись лише констатацією факту такого порушення, оскільки суб`єкт владних повноважень не може виправити пропуск строку щодо надання інформації, оскільки перебіг часу уже відбувся і не залежить від волі будь-яких осіб. Тому порушення строків на вчинення передбачених законом дій суб`єктом владних повноважень не може бути виправлено навіть після вчинення юридично значимих дій на виконання своїх обов`язків. Тим більше після того, коли вже така відповідь надана, що має місце в цій справі.
Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо недотриманням цих строків порушені права, свободи чи інтереси (можливо й не тільки пов`язані з питанням надати відповідь) і позивач ставить вимоги про їх відновлення, то в такому випадку суди повинні констатувати такий факт порушення і вирішувати питання про відновлення прав, свобод чи інтересів позивача.
У цій справі позиція суду першої інстанції не відновлює будь-які права, свободи чи інтереси позивача, а зводиться лише до констатації факту порушення відповідачем строку, встановленого законодавством для надання відповідної інформації, яку позивачу надано. 
З поміж іншого, позивач не вимагає відновлення будь-яких своїх прав у спосіб, встановлений чинним законодавством, а запропонований ним спосіб не ґрунтується на законі.
Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, а отже й наявності підстав для її задоволення.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року по справі №520/30276/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою у задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Харківській області - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 16.08.2026.