КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2026 року м. Київ №320/10897/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, у якому просить суд :
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 03 жовтня 2024 р. № 262840023061 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18 жовтня 2024 р. № 262840023061 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу періоди роботи з 15 серпня 1994 р. по 11 серпня 1997 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру Спільного українсько-американського підприємства у складі Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» та з 11 серпня 1997 р. по 11 серпня 2024 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру та на посаді головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII з 26 вересня 2024 року, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог вказується, що позивач у віці 53 роки та маючи страховий стаж та спеціальний стаж більше ніж 33 роки звернулася до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком, до вказаної заяви було додано відповідний перелік документів. Проте, рішеннями пенсійного органу їй було відмовлено. Вважає, що вказані рішення винесені з порушенням вимог чинного законодавства.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання.
Відповідачем подано відзив на позов, у якому він просить відмовити позивачці у задоволенні позову та зазначає, що діяв у межах закону приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
26 вересня 2024 р. позивач у віці 53 роки та маючи страховий стаж та спеціальний стаж більше ніж 33 роки звернулася до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком, до вказаної заяви було додано відповідний перелік документів.
Постановою правління Пенсійного фонду України «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» від 16 грудня 2020 р. №25-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 р. за №339/35961 (далі Постанова №25-1), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.
Пунктом 4.2 розділу IV Постанови №25-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (пункт 4.2 розділу IV Постанови №25-1).
Судом встановлено, що заява позивача від 26 вересня 2024 р. про призначення пенсії, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області. 
За результатом розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області було прийнято рішення від 03 жовтня 2024 р. №262840023061 про в призначенні пенсії за віком. 
Вказане рішення обґрунтоване тим, що страховий стаж за наданими документами становить 33 роки 09 місяці 19 днів. Спеціальний стаж роботи становить 3 роки 26 днів. 
Крім того, у рішенні зазначено про те, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 15 серпня 1994 р. по 11 серпня 1997 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру Спільного українсько-американського підприємства у складі Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» та з 12 серпня 1997 р. по 30 червня 2024 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально діагностичного центру та на посаді головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО», оскільки не надано статутних документів.
12 жовтня 2024 р. позивачка повторно звернулася до Головного управління ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком, до вказаної заяви було додано відповідний перелік документів.
Постановою правління Пенсійного фонду України «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» від 16 грудня 2020 р. №25-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 р. за №339/35961 (далі Постанова №25-1), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.
Пунктом 4.2 розділу IV Постанови №25-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (пункт 4.2 розділу IV Постанови №25-1).
Заява позивача від 26 вересня 2024 р. про призначення пенсії, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області. 
За результатом розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було прийнято рішення від 03 жовтня 2024 р. №262840023061 про в призначенні пенсії за віком. 
Вказане рішення обґрунтоване тим, що страховий стаж за наданими документами становить 33 роки 09 місяці 19 днів. Спеціальний стаж роботи становить 3 роки 26 днів. 
Крім того, у рішенні зазначено, що до уваги не взято статутні документи Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аполло», оскільки надано чорно-білі скановані копії, як неможливо ідентифікувати як оригінал.
Вважаючи рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Згідно зі статтею 46 Конституції України право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 р. (далі - Закон №1788) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 р. (далі - Закон №1058).
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
У частині першій статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Абзацом 1 частини другої статті 24 Закону № 1058 передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Статтею 44 Закону № 1058 визначено, що:
- призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення (частина перша);
- призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку. У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду (частина друга);
- органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.
Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058 документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Закон № 1058 на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону № 1788.
Згідно з пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 р. №2148-VIII (далі Закон №2148-VIII) набрав чинності 11 жовтня 2017 р..
Таким чином, суд зазначає, що пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону №1788 призначаються за умови наявності в особи станом на 11 жовтня 2017 р. визначеного Законом №1788 страхового і спеціального стажу.
Відповідно до статті 2 Закону №1788, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно зі статтею 7 Закону №1788, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
За змістом статті 51 вказаного Закону, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Статтею 52 Закону №1788 визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
За правилами пункту «е» статті 55 Закону №1788 (у редакції, що діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 р. №213-VIII (далі - Закон №213-VIII) та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 р. №911-VIII (далі - Закон №911-VIII)), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
У подальшому, з прийняттям Закону №213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, а з прийняттям Закону №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (у редакції Закону №911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:
які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;
1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:
50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;
50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;
51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;
51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;
52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;
52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;
53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;
53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;
54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;
54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;
55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Проте, 04 червня 2019 р. Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.
Конституційний Суд України, ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Згідно зі статтею 51 Закону №1788, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України зазначив, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
У зв`язку з цим, Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей першої, третьої, частини третьої статті 22, статті 46 Конституції України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону №1788 Законом №213-VIII та Законом №911-VIII- неконституційними.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04 червня 2019 р..
Отже, починаючи з 05 червня 2019 р. положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
З аналізу вищевказаних правових норм слід дійти висновку, що єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї не менше 25 років спеціального стажу роботи.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 р. у зразковій справі №360/3611/20 дійшла висновку, що застосуванню підлягають норми Закону №1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23 січня 2020 р., а не Закону №1058-IV.
Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Водночас, суд погоджується з представником позивача, що вік заявниці станом на дату її звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком не був підставою для відмови у призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах.
Так, станом на дату звернення із заявою позивачці виповнилося 53 роки, що давало їй право на призначення пенсії за віком на пільгових умов за наявності достатнього страхового та пільгового стажу. Означена обставина не є спірною у межах скасування рішення пенсійного органу про відмову у призначені пенсії.
Як убачається з оскаржуваних рішень, пенсійними органами було зазначено, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 15 серпня 1994 р. по 11 серпня 1997 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру Спільного українсько-американського підприємства у складі Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» та з 12 серпня 1997 р. по 30 червня 2024 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально діагностичного центру та на посаді головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО», оскільки не надано статутних документів, у зв`язку з цим, представник позивача зазначає наступне.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Також пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, в яких має бути зазначені періоди, що зараховуються до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, що зараховується до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, на підставі яких видана довідка.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Отже, підтвердження стажу роботи для призначення пенсії здійснюється на підставі даних трудової книжки, а за їх відсутності, на підставі даних уточнюючої довідки, виданої підприємством, на якому працювала особа.
Суд погоджується з доводами представника позивача, що посилання пенсійних органів на не надання статуту установ чи надання таких статутів, але не в тому кольорі, чи не в оригіналах є безпідставними, оскільки позивач не має оригіналів статутів та статути установ не підтверджують стаж роботи (чи то загальний чи то спеціальний).
Аналізуючи наведені вище суд звертає увагу, що поняття «страхового стажу», «спеціального стажу» та «стажу роботи» особи є різними за своєю суттю та змістом.
Так, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 №1058).
Положеннями пенсійного законодавства України визначено, що під спеціальним стажем слід розуміти період роботи у певних умовах праці чи на певних посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.
Отже, вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, освітні, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.
Як убачається з трудової книжки позивачки з 15 серпня 1994 р. по 11 серпня 1997 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру Спільного українсько-американського підприємства у складі Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» (призначена на посаду на підставі Наказу №19-к від 15 серпня 1994 р. та звільнена з посади на підставі Наказу №72-к від 11 серпня 1997 р) та з 11 серпня 1997 р. по 11 серпня 2024 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально діагностичного центру та на посаді головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО» (призначена на посаду на підставі Наказу №9-кн.3 від 11 серпня 1997 р., (02 квітня 2018 р. на підставі наказу № 1 позивачку було переведено на посаду головної медичної сестри у лікувально-діагностичний центр) та на підставі наказу №24 від 09 серпня 2024 р. звільнено за власним бажанням).
Суд зазначає, що матеріали справи містять суперечливі відомості щодо врахування відповідачем періоду роботи позивача. 
Зокрема, позивач посилається на здійснення трудової діяльності у період з 11 серпня 1997 року по 11 серпня 2024 року на посадах медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру та головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО». 
Водночас, як убачається з рішення відповідача про відмову, до страхового стажу враховано період роботи з 12 серпня 1997 року по 30 червня 2024 року. 
Таким чином, судом встановлено розбіжності як щодо дати початку відповідного періоду (11 серпня 1997 року та 12 серпня 1997 року), так і щодо дати його закінчення (11 серпня 2024 року та 30 червня 2024 року). 
При цьому, відповідачем не наведено належного обґрунтування причин неврахування частини зазначеного позивачем періоду роботи, а також не надано пояснень щодо розбіжностей у датах, що унеможливлює перевірку правильності обчислення страхового стажу позивача. 
За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем не забезпечено належної повноти та обґрунтованості прийнятого рішення в цій частині.
Представник позивача звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що додається.
До Розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909, віднесені лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органів Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.
У примітці 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої належності закладів і установ.
Судом встановлено, що перебування та робота позивачки на посаді в медичному закладі та на посаді середнього медичного персоналу підтверджується всіма наявними документами у справі, та вказана обставина не заперечується відповідачами. 
Крім того, згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обгрунтованість їх видачі.
Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
При цьому, відповідачем не вчинялися дії щодо спростування чи підтвердження вказаних обставин, так само, як і не надано запитів, які направлялися до відповідних органів для отримання інформації.
З урахуванням того, що матеріали справи підтверджують право позивача на призначення пенсії та про зарахування всіх періодів до спеціального стажу, суд вважає рішення пенсійних органів незаконними та неправомірними.
Згідно з пунктом 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 р. №28-2, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за №41/26486 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 21 грудня 2022 р. № 28-2, далі Положення №28-2), Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону Закон №1058, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.
Суд звертає увагу, що Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21 грудня 2020 р. внесено зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України впроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.
Постановою правління Пенсійного фонду України «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» від 16 грудня 2020 р. №25-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 р. за №339/35961 (далі Постанова №25-1), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.
Пунктом 4.2 розділу IV Постанови №25-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (пункт 4.2 розділу IV Постанови №25-1).
Як встановлено з матеріалів, заява позивача про призначення пенсії, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та друга заява з пакетом документів розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області однак позивачка із заявами про призначення пенсії зверталася за місцем реєстрації проживання до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. А тому, з огляду на вимоги Порядку №22-1, саме цим територіальним органом буде призначено пенсію позивачу за наслідками скасування спірного рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
З метою належного й ефективного відновлення порушених прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Харківській області зарахувати до спеціального стажу періоди роботи позивача з 15 серпня 1994 р. по 11 серпня 1997 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру Спільного українсько-американського підприємства у складі Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» та з 11 серпня 1997 р. по 11 серпня 2024 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально діагностичного центру та на посаді головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО».
Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII з 26 вересня 2024 року, з урахуванням висновків суду, суд зазначає наступне.
Ухвалюючи таке рішення суд враховує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Також, у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Судом встановлено, що позивач звернувся із призначенням пенсії 26 вересня 2024 р., а тому саме з цієї дати у позивача настають права на відновлення свої прав.
Разом з тим, суд зазначає, що останню заяву позивача було розглянуто Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області, за результатом якої було прийнято оскаржуване рішення від 18 жовтня 2024 р. № 262840023061 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , яке скасовано судом. 
А тому, належним способом захисту прав позивача буде зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII з 26 вересня 2024 року
У звязку з цим, в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу період роботи та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII з 26 вересня 2024 року, з урахуванням висновків суду, необхідно відмовити.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до копій квитанцій позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Зважаючи на задоволення частини позовних вимог, понесені позивачкою судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 2422,40 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області по 1211,20 грн з кожного. 
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 03 жовтня 2024 р. № 262840023061 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18 жовтня 2024 р. № 262840023061 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу періоди роботи з 15 серпня 1994 р. по 11 серпня 1997 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру Спільного українсько-американського підприємства у складі Акціонерного товариства «КЕВОТ-КИЇВ» та з 11 серпня 1997 р. по 11 серпня 2024 р. на посаді медичної сестри гінекологічного кабінету лікувально-діагностичного центру та на посаді головної медичної сестри лікувально-діагностичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «АПОЛЛО».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII з 26 вересня 2024 року, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (код ЄДРПОУ: 21390940, адреса: вулиця П`ятницька, будинок 83а, м. Чернігів, Чернігівська область, 14005) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (код ЄДРПОУ: 14099344, адреса: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, м. Харків, Харківська область, 61000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.