Провадження № 2/470/147/26
Справа № 470/63/26
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
08 квітня 2026 року с-ще Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Орлової С.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Ляшенко О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні 01 квітня 2026 року в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Березнегуватського районного споживчого товариства про визнання права власності на нежитлову будівлю, 
ВСТАНОВИВ:
30 січня 2026 року позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою через підсистему "Електронний суд ЄСІТС", яка підписана його представником - Коренко Т.В., яка діє на підставі ордеру №1180716 від 29.01.2026 року.
У позовній заяві зазначено, що 01 серпня 2012 року між ним та відповідачем Березнегуватським районним споживчим товариством, в особі в.о. голови правління Ацехівською Л.Л. був укладений договір оренди об`єкту нерухомості нежитлової будівлі магазину ТПС "Маліївка" загальною площею 150 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Строк оренди встановлено з 01.08.2012 по 01.07.2015 року. Нежитлова будівля належала відповідачу на праві колективної власності на підставі свідоцтва про право власності.
У 2014 році між ними було досягнуто усної домовленості щодо купівлі-продажу зазначеного об`єкта нерухомості, він сплатив відповідачу повну вартість майна у розмірі 60 000 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами.
Однак звернувшись до державної нотаріальної контори з метою оформлення нежитлової будівлі, їм було роз`яснено, що для вчинення відповідної нотаріальної дії необхідно надати оригінал правовстановлюючого документа на нерухоме майно, який у них відсутній. Він фактично володіє та користується спірним нежитловим приміщенням, здійснює його утримання, сплачує податки та комунальні платежі, а також провів капітальний ремонт об`єкта, внаслідок чого збільшив його площу.
Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю магазину, загальною площею 346,90 кв. м, розташовану на першому поверсі одноповерхової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач та його представник – адвокат Коренко Т.В. в судове засідання не з`явились, до суду направили заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали ( а.с.69-70).
Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду направив відзив у якому позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення, а розгляд справи просив здійснювати за їх відсутності. У відзиві зазначив, що 01 серпня 2012 року між Березнегуватським районним споживчим товариством та ОСОБА_2 було укладено договір оренди зазначеного об`єкта нерухомості. У 2014 році між ними було досягнуто домовленості щодо купівлі – продажу нежитлової будівлі, позивач повністю сплатив вартість об`єкта у розмірі 60000 грн, а Березнегуватське районне споживче товариство підтверджує факт отримання коштів і передачу позивачу у власність нерухомого майна. Нотаріального посвідчення договору купівлі – продажу не відбулось у зв`язку з втратою оригіналів правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості та неможливістю їх відновлення (а.с.58-59).
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного.
З матеріалів справи убачається, що 01 серпня 2012 року між Березнегуватським районним споживчим товариством «Орендодавцем» та позивачем «Орендарем» було укладено договір оренди об`єкта нерухомості, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове володіння, платне, зворотне користування магазин ТПС с.Маліївка загальною площею 150 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до розділу 2 Договору метою оренди є роздрібна торгівля. 
За п.3.6 Договору передача предмету даного Договору в оренду не спричиняє передачу Орендареві права власності на це майно. Власником орендованого нерухомого майна залишається Орендодавець, а Орендар користується ним протягом строку оренди і без права приватизації.
Строк оренди за п.4.1 розділу 4 Договору було визначено з 01.08.2012 року по 01.07.2015 року, а розмір орендної плати за об`єкт з 01.01.2013 року склав 300 грн ( а.с.6-11). Того ж дня, за актом приймання – передачі до Договору оренди від 01 серпня 2012 року відповідач як Орендодавець передав, а позивач як Орендар прийняв у тимчасове володіння та платне, зворотне користування приміщення магазину розташоване по АДРЕСА_1 ( а.с.13).
З копії свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Маліївської сільської ради від 06 вересня 2002 року № 33 убачається, що власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 є відповідач Березнегуватське РСТ. Будівля належить відповідачу на праві колективної власності ( а.с.14).
Сторони запевняли, що в усній формі домовились про купівлю – продаж приміщення магазину, при цьому позивач сплатив відповідачу 03 та 28 лютого 2014 року грошові кошти в сумі 60000 грн, а відповідач передав йому у власність нежитлове приміщення магазину, що свідчить про те, що вони досягли всіх істотних умов, та виконали у повному обсязі всі зобов`язання за договором купівлі – продажу нерухомого майна, тому зазначене є підставою для визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю.
Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною третьою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України, стаття 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.
За нормами статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно пункту 1.5 Тимчасового Положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно,зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за N157/6445 (далі Положення), яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно:
1) житлові будинки;
2) квартири;
3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо;
4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій;
5) приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.
Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об`єкт (п. 1.7 Положення).
Реєстр прав власності на нерухоме майно є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про зареєстровані права, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна та незавершеного будівництва, правовстановлювальні документи та документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва (п.1.8 Положення).
З матеріалів справи вбачається, що право колективної власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення виконкому Маліївської сільської ради від 06.09.2002 року № 33. Однак документів які б підтверджували державну реєстрацію права власності на зазначену нежитлову будівлю за Березнегуватським районним споживчим товариством сторонами надано не було.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався зокрема на положення ч.2 ст.220 ЦК України, однак у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.
Водночас, у матеріалах справи відсутні належні письмові докази, які б підтвердили що сторони домовились про купівлю – продаж нежитлової будівлі, та досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, як і докази укладення договору купівлі – продажу у письмовій формі та звернення до нотаріальної контори з метою нотаріального посвідчення договору. Додані позивачем квитанції до прибуткового касового ордеру від 03 лютого та 28 лютого 2014 року про сплату відповідачу коштів в загальній сумі 60000 грн не свідчать про намір укласти договір купівлі - продажу у передбаченій ЦК України формі, як і про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору. 
Крім цього, з наданих позивачем квитанцій убачається, що з 2018 по 2021 рік він здійснює платежі до місцевого бюджету за орендоване нежитлове приміщення розташоване у с.Маліївка (а.с.26-28). Однак матеріали справи не містять і доказів продовження строку дії договору оренди укладеного між позивачем і відповідачем 01 серпня 2012 року. Тобто наразі нежитлове приміщення продовжує перебувати у фактичному користуванні позивача, однак правових підстав для такого судом не встановлено.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши і оцінивши надані позивачем докази суд доходить висновку, що позивач не довів, що мав намір та вживав будь-яких дії для укладення договору купівлі – продажу нерухомого майна у письмовій формі та для його нотаріального посвідчення, а продавець Березнегуватське районне споживче товариство безповоротно ухилялось від нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі і така можливість втрачена. 
З наданого позивачем листа завідувача Березнегуватською державною нотаріальною конторою від 06.09.2017 року №712/01-16, вбачається лише що він звертався за отриманням роз`яснення щодо оформлення нежитлової будівлі у АДРЕСА_1 , але не надав оригіналу правовстановлюючого документа на нерухоме майно ( а.с.29). Однак належних та допустимих доказів того, що оригінал правовстановлюючого документу на нежитлову будівлю був втрачений, матеріали справи не містять, як і доказів реєстрації права власності на житлову будівлю за відповідачем. 
Таким чином суд доходить висновку, що позивач не довів що набув правомірно у власність нежитлове приміщення розташоване по АДРЕСА_1 , за такого відсутні передбачені чинним законодавством підстави для задоволення позовних вимог та визнання за ним права власності на нерухоме майно.
Керуючись ст.ст.10, 13, 258, 263-265,268 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Березнегуватського районного споживчого товариства про визнання права власності на нежитлову будівлю - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 – адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача - адвокат Коренко Тетяна Володимирівна – адреса місцезнаходження: індекс 54005 вул. М.Кропивницького, 44-А м.Миколаїв.

Відповідач: Березнегуватське районне споживче товариство: адреса місцезнаходження: індекс 56203, вул. Миру, 100 с-ще Березнегувате Баштанський район Миколаївська область, ЄДРПОУ 01760262. 

Суддя С. Ф. Орлова

Повне рішення суду складене 08 квітня 2026 року.