Справа № 944/261/26
Провадження №2-а/944/59/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Колтуна Ю.М.,
з участі секретаря судового засідання Корабель С.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,
в с т а н о в и в:
адвокат Хомич Р.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги обґрунтував тим, що оскаржуваною постановою від 12.01.2026 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що передбачено ч.3 ст.210-1 КУпАП, зокрема щодо неприбуття (неявки) до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) на виклик за повісткою, всупереч вимог ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та накладено штраф в розмірі 17 000,0 грн.
Вважає дану постанову незаконною, а викладене в ній таким, що не відповідає дійсності. Зокрема, ТЦК та СП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, не булj враховано те, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2021 по справі №161/646/21 ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатним та встановлено над ним піклування з призначенням піклувальника. 
Позивач був виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі рішення військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.03.2022 за графою ІІ ст. 21а Розладу хвороб, згідно Наказу Міністерства оборони України №402, оскільки є особою з інвалідністю І групи «Б» та не може самостійно пересуватися, у підтвердження чого до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) надано витяг з рішення ЕКОПФО від 11.12.2025, та така інформація внесена до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних і резервістів.
Оскаржуваною постановою відповідач порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, оскільки недотримався порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та не застосував у належний спосіб норм процесуального та матеріального права.
За вказаних обставин, позивач не є військовозобов`язаною особою, та на нього не розповсюджується дія Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а відповідно, і відсутній обов`язок з`являтися за повісткою до органів ТЦК та СП. Більше того, витяг із Журналу реєстрації виданих для оповіщення повісток, зокрема в частині повістки на ім`я ОСОБА_1 , де міститься відмітка про дату прибуття, а також примітка, що позивач є особою з інвалідністю за місцем первинного обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , спростовує обставни зазначені в оскаржуванй постанові. 
Відтак, при складанні оскаржуваної постанови відповідачем проігноровані всі фактичні обставини, а тому просить скасувати оскаржувану постанову.
Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 26.01.2026  відкрито провадження у справі, витребувано з  ІНФОРМАЦІЯ_4 копії усіх матеріалів справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 
24.03.2026 на адресу суду від представника ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив в позові відмовити, покликаючись, зокрема на те, що 12.01.2026 постановою № 102 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП. Постанова сформована відповідно до п. 3 ст.258 КУпАП у зв`язку із згодою особи на притягнення до адміністративної відповідальності. На момент винесення постанови були наявні правові підстави для притягнення до відповідальності, факт правопорушення зафіксований у державному реєстрі, а також отримано особисте підтвердження визнання вини та згоду на застосування адміністративного стягнення. Так, згідно з матеріалами справи та даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, визначені у повістці, чим порушив вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Вважає, що визнання вини та добровільна згода позивача унеможливлює подальше оскарження постанови, оскільки особа реалізувала своє право на самостійне визнання факту правопорушення і цим підтвердила законність притягнення до відповідальності, відтак вістуні підстави для задоволення позову.
31.03.2026 представник позивача скерував клопотання в якому вважав безпідставними доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву та просив відзив ІНФОРМАЦІЯ_4 на позовну заяву та додані до нього матеріали/документи повернути відповідачу без розгляду, зважаючи на те, що відповідач не вказав причин пропуску процесуального строку.
В судове засідання позивач не з`явився, його представник подав на адресу суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, місце та дату судового засідання, свого представника в судове засідання не направив.
Відповідно до ч. 3 ст. 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Як передбачено ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
На підставі ч.4 ст.229 КАС України судовий розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 26.12.2025 інструктором ВРіК ІНФОРМАЦІЯ_2 майстер сержантом ОСОБА_2 стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення №2181 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Розгляд справи по даному протоколу призначено на 10:10 год 12.01.2026, про що позивач був ознайомлений і засвідчив підписом. Вказаний протокол містить інформацію про наданий висновок ЕКОПФО від 11.12.2025 за змістом якого ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи «Б».
12.01.2026 ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковник ОСОБА_3 розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 , виніс постанову № 102, згідно з якою на останнього за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. ст.210-1 КУпАП, накладено штраф у сумі 17 000,0 грн. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 26.12.2025 був доставлений працівниками поліції до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення військово- облікових даних. За матеріалами справи про адміністративне правопорушення установлено те, що надійшла заява від громадянина ОСОБА_1 , який повністю визнає вину у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених статтями 210, 210-1 КУпАП та погоджується на сплату штрафу протягом 10 днів з моменту набрання законної сили постановою про притягнення до адміністративної відповідальності. Під час розгляду усіх необхідних документів з`ясувалося, що ОСОБА_1 з 16.11.2025 знаходиться у розшуку по базі " ІНФОРМАЦІЯ_5 ", у зв`язку з тим, що не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце зазначені у повістці, всупереч ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2021 по справі №161/646/21, серед іншого, визнано ОСОБА_1 обмежено дієздатним та встановлено над ним піклування з призначенням піклувальника. 
Відповідно до записів та відміток у військовому квитку серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не перебуває на військовому обліку, оскільки виключений з такого військового обліку військовозобов`язаних на підставі рішення військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11 березня 2022 року за графою ІІ ст. 21а Розладу хвороб, згідно Наказу Міністерства оборони України №402. 
З витягу з рішення ЕКОПФО від 11.12.2025 вбачається, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи «Б».
Відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до положень ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч.3 ст.210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, а саме порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Адміністративне правопорушення, передбачене ч.3ст.210-1 КУпАП, є бланкетною нормою, а тому серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті даного правопорушення, обов`язковим є наведення конкретного нормативно-правового акту, яким встановлюються відповідні правила, за порушення яких особа притягається до адміністративної відповідальності.
Так, оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності позивача містить відомості, про порушення вимог ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з абз. 11ст. 1Закону України «Про оборону України`особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, 17.03.2014 оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжувався та триває на теперішній час.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Зокрема, згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях. У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Пунктом 27 Порядку № 560 передбачено, що під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.
Відповідно до абзацу 18 ч. 3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначенихстаттею 255 цього Кодексу.
Відповідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, зокрема, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справи і посилання на норму закону, яка передбачає відповідальність за це адміністративне правопорушення. Дотримання цих вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови в судовому порядку.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі № 513/899/16-а.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Приймаючи вищевикладене, як вже судом встановлено, позивача за оскаржуваною постановою притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, за наслідком порушення ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме ОСОБА_1 з 16.11.2025 знаходився у розшуку по базі " ІНФОРМАЦІЯ_5 ", у зв`язку з тим, що не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце зазначені у повістці для уточнення військово-облікових даних. 
Також слід зазначає, що із оскаржуваної постанови не видається можливим встановити у які саме строки мав з`явитися позивач до РТЦК та не конкретизовано, які самі дії вчинені останнім, що свідчать про порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, тобто становлять об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ст. ст.210-1 КУпАП.
Суд виходить з того, що для притягнення особи до адміністративної відповідальності за неявку до ІНФОРМАЦІЯ_4 необхідна сукупність обставин: 1) направлення судової повістки за адресою, повідомленою військовозобов`язаним під час оновлення даних чи адресою реєстрації військовозобов`язаного, та 2) відомості про спробу вручити таку повістку особі, що матиме наслідком або вручення повістки без подальшої явки, або не вручення з причин відмови отримати повістку, або з причин відсутності адресата за такою адресою.
Натомість, відповідач не надав до суду ні доказів вручення позивачу повістки, ні інформації про обізнаність позивача у тому, на яку дату його було викликано до ІНФОРМАЦІЯ_4 , як і доказів в підтвердження того, що позивача було повідомлено у встановленому законом порядку про таку дату, що спростовує доводи відповідача про не прибуття позивача без поважних причин до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Надана до відзиву копія конверта лише свідчить саме про факт надсилання позивачу копії постанови.
При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що станом на час складання протоколу №2181 від 26.12.2025 був наявний висновок ЕКОПФО від 11.12.2025, за змістом якого ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи «Б», а згідно записів та відміток у військовому квитку серії НОМЕР_1 , позивач не перебуває на військовому обліку, оскільки виключений з такого на підставі рішення військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.03.2022 за графою ІІ ст. 21а Розладу хвороб, згідно Наказу Міністерства оборони України №402, що вже дає підстави суду вважати, що відповідачем були отримані та уточнені всі необхідні облікові дані позивача.
Окрім цього, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», для формування бази даних Реєстру Центральна виборча комісія, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подають шляхом електронної взаємодії Держателю Реєстру відомості, передбачені статтею 7 цього Закону, стосовно усіх громадян України віком від 18 до 60 років. До Реєстру вносяться відомості, визначені статтею 6 цього Закону, одержані від призовників, військовозобов`язаних та резервістів або шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього Закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є - державні органи, передбачені цією частиною.
Перелік органів, від яких органи ведення Реєстру одержують відповідну інформації наведено у абзацах 3-12 частини 3 статті 14 вказаного Закону.
У відповідності до ч.3 статті 14 вказаного закону, органи ведення Реєстру одержують в електронному вигляді від зокрема згідно з пунктом 6 - центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, - відомості, зазначені у пункті 17-1 частини першої статті 7 цього Закону (тобто відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку).
Таким чином, виходячи з вищевказаних норм Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», вбачається, що відповідач мав можливість отримати інформацію, яку не уточнив позивач, від уповноважених органів та з реєстрів, до яких має доступ в електронному вигляді (окрім пунктів 23 та 34 ч. 1 ст. 7 Закону №1951-VIII).
Разом з тим, оскаржувана постанова, як і матеріали справи, не містять виклад обставин, установлених під час розгляду справи, суті адміністративного правопорушення та відомостей про спробу отримання зазначених відомостей стосовно позивача держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, що не відповідає вимогам, встановленим ст. 283 КУпАП.
Жодних доказів неможливості отримання інформації з державних реєстрів відповідачем до відзиву не долучено, суду не надані.
У поданому стороною відповідача відзиві на позов також не наведені причини, обставини тощо з приводу неможливості отримати дані через Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів
Відтак, відповідачем не надано суду відомостей про те, які саме дані позивача у період часу, який пройшов між викликом до РТЦК та складенням наведеного висновку про непридатність позивача до військової служби змінилися, та які орган ТЦК та СП не здатен отримати самостійно.
З інших досліджених судом доказів також не встановлено умислу позивача на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. ст.210-1 КУпАП, зокрема за неявку на виклик до РТЦК.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність вини позивача в порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що в свою чергу виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. ст.210-1 КУпАП.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
На обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 (справа №537/4012/16-а), від 08.11.2018 (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15.11.2018 (справа № 524/7184/16-а).
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає, що вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП, відповідачем не доведена.
В п. 30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
А тому, суд відповідно ч.3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності скасовує рішення суб`єкта владних повноважень і закриває справу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. ст.210-1 КУпАП.
При цьому, відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 917/1307/18, розтлумачено сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд, з урахуванням п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
На підставі наведеного, та ст.ст. 251, 252, 280, 288, 289 КУпАП, керуючись ст.ст. 12, 19-20, 72-77, 121, 139, ч. 4 ст.229, ст.ст. 244-246, 255, 286 КАС України, суд, 
вирішив:
позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - задовольнити повністю.
Постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №102 по справі про адміністративне правопорушення від 12.01.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Суддя       Юрій КОЛТУН