ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/657/26 Справа № 201/11613/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куць О. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 27 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння (суддя першої інстанції Куць О.О.),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Дніпровська міська рада звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила витребувати від ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2616649412020.
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 27 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась Дніпровська міська рада, та подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.
Скарга мотивована тим, що об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Законним власником квартири АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги ті обставини, що будинок АДРЕСА_2 як цілісний об`єкт уже зареєстрований у комунальній власності Дніпровської міської ради, про що зазначено вище. Квартира АДРЕСА_3 є невід`ємною частиною цього об`єкта.
Правовстановлюючий документ на підставі якого незаконно було набуто право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 – скасовано.
Спірна квартира жодним особам ні юридичним, ні фізичним, а так само і ОСОБА_3 у приватну власність до 01.01.2013 року не передавалась. Записів щодо державної реєстрації права власності ні за ОСОБА_3 , ні за будь-якими іншими особами на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 Державний реєстр прав власності не містить.
Дніпровською міською радою не вчинялись дії щодо передачі будь-яким особам спірного об`єкта нерухомого майна у спосіб передбачений законом, а саме шляхом прийняття відповідного рішення.
ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу на підставі судового рішення, яке на момент придбання квартири хоч і набуло законної сили, але в подальшому було скасовано. Наведене свідчить про відсутність належної обачності при набутті права власності, що є обов`язком покупця відповідно до принципу добросовісності.
Відсутність запису в сучасному Державному реєстрі речових прав не є доказом відсутності права власності, якщо таке право було оформлене раніше через Бюро технічної інвентаризації відповідно до закону.
Дії відповідача не відповідають критеріям добросовісності та обачності, встановленим Цивільним кодексом України, а тому він не може вважатися добросовісним набувачем у розумінні статтей 387, 388 ЦК України.
Міський голова Борис Філатов просив рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 27 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між відповідачем і ОСОБА_2 . Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містив відомостей про право комунальної власності територіальної громади на це майно. Жодних обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не було, оскільки у протилежному випадку нотаріус би не посвідчив цей договір. Право власності на спірну квартиру в установленому порядку було зареєстроване за ОСОБА_2 . Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 , проявляючи обачність, об`єктивно не міг виявити належність майна до комунальної власності.
ОСОБА_4 просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник ДМР – Михайлюк Т.О., у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити у повному обсязі.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , та представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина.
ОСОБА_3 з 1978 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Вищевказаний житловий будинок АДРЕСА_2 , згідно відповіді КП ДМБТІ» ДМР № 8663 від 24 серпня 2023 року знаходиться на балансі Місцевої Ради на підставі рішення виконкому № 438 від 24 квітня 1990 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 08 червня 1992 року та зроблено запис у реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 864 (т.1, а.с. 40, 42-46).
Згідно відповіді КП ДМБТІ» ДМР № 8664 від 24 серпня 2023 року станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не проводилась. 
За життя, а саме 09 березня 2021 року, ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О., зареєстрований в реєстрі за №730, згідно з яким заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, ОСОБА_2 (третя особа у даній цивільній справі).
13 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , на підставі якої заведено спадкову справу, відповідно до реєстру за № 68469141 та у нотаріуса за № 909/2021.
23 листопада 2021 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_6 .
Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із ненаданням оригіналів документів.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2022 року у справі № 201/11316/21 усунуто ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання щодо судових витрат (т.1, а.с. 22).
На підставі вищевказаного рішення суду, 27 липня 2022 року нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори ДМНО Циганко О.В. за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності спірну квартиру (номер відомостей про речове право — 47463850, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64339719 від 29 липня 2022 року) (т.1, а.с.20 зворот).
27 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність відповідача квартиру АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 47-50).
За наслідками розгляду апеляційної скарги Дніпровської міської ради, постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року у справі 201/11316/21 скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (т.1, а.с. 22-24).
Постановою Верховного Суду від 26 липня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року залишено без змін (т.1, а.с. 26-36). 
Ухвалюючи постанову, Верховний Суд зазначив, що у матеріалах справи, яка переглядається (справа 201/11316/21), наявна ксерокопія заяви ОСОБА_3 від 30 квітня 2021 року, яка адресована Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про передачу їй у приватну власність спірної квартири. Обов`язковою умовою переходу права вимоги до спадкоємців, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою (постанова Верховного Суду від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20, від 01 листопада 2023 року у справі № 183/80/21).
Між тим, звертаючись із позовною заявою, ОСОБА_2 просила суд усунути ОСОБА_6 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 . 
Отже, позивачка не заявляла вимог про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації.
Таким чином ОСОБА_2 був неправильно обраний спосіб захисту її цивільних прав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з добросовісності набуття відповідачем права власності на спірну квартиру.
Апеляційний суд не погоджується з даним висновком місцевого суду.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) виклала висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18 пункт постанови 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18 пункт постанови 146), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19 пункт постанови 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19 пункт постанови 92). 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, провадження № 12-122гс18).
Можливість витребування майна із володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) викладено висновок, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) та у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».
За змістом ч.ч. 2, 5 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Право комунальної власності – право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Пунктом 10 Перехідних положень ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2022 року у справі № 201/11316/21 усунуто ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання щодо судових витрат (т.1, а.с. 22).
На підставі вищевказаного рішення суду, 27 липня 2022 року нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори ДМНО Циганко О.В. за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на спірну квартиру (номер відомостей про речове право — 47463850, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64339719 від 29 липня 2022 року) (т.1, а.с.20 зворот).
27 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність відповідача квартиру АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 47-50).
Також матеріали справи містять не спростовані докази того, що житловий будинок АДРЕСА_2 , згідно відповіді КП ДМБТІ» ДМР № 8663 від 24 серпня 2023 року знаходиться на балансі Місцевої Ради на підставі рішення виконкому № 438 від 24 квітня 1990 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 08 червня 1992 року та зроблено запис у реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 864 (т.1, а.с. 40, 42-46).
Згідно відповіді КП ДМБТІ» ДМР № 8664 від 24 серпня 2023 року станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не проводилась. 
Також з матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з реєстру об`єктів права комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади житловий будинок №31 розташований по проспекту Героїв знаходиться на балансі КП «Жилсервіс-14 ДМР. Підставою виникнення права власності на вказаний будинок було рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 року (т.2 а.с.87
Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до висновку якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 09.12.2019 прийнятій за результатами розгляду справи №337/1253/16-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року № справі 201/11316/21 залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26 липня 2024 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року про задоволення вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування та визнання за нею права власності було скасовано із відмовою у задоволенні позову.
Вказаними постановами було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_4 із комунальної власності не вибувала, оскільки процедура приватизації, яка була розпочата ОСОБА_3 не була завершена.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що у даному випадку, відповідач ОСОБА_1 укладаючи з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 07.09.2022 року не звернув увагу на ту обставину, що спірна квартира вперше була зареєстрована за ОСОБА_2 27.07.2022 року на підставі рішення суду від 18.01.2022 року по справі №201/11316/21, яка у свою чергу через два місяці після первинної реєстрації її продала.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_1 не може вважатись добросовісним набувачем квартири, оскільки вона ніколи не перебувала у приватній власності та вибула незаконно із комунальної власності. Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач, під час укладання договору купівлі-продажу від 07.09.2022 року мав належним чином перевіряти документи, щодо набуття права власності на цю квартиру зокрема спадкодавицею ОСОБА_3 та спадкоємцем згідно рішення суду ОСОБА_2 , також ОСОБА_1 мав перевірити інформацію щодо статусу квартиру у БТІ чи у приватного нотаріуса, який мав здійснювати відповідний запит, однак матеріали даної цивільної справи копії нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу від 07.09.2022 року не містять.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду від 27 червня 2025 року було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, шляхом витребування від відповідача нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_4 .
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду від 27 червня 2025 року підлягає скасуванню, то судовий збір сплачений Дніпровською міською радною за розгляд даної справи у суді першої та апеляційної інстанції підлягає стягненню з ОСОБА_1 у розмірі 69 075 грн. 53 коп.

Керуючись статтями141, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 27 червня 2025 року скасувати.
Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.
Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514) нерухоме майна – квартиру, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2616649412020)
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514) судовий збір за розгляд справи у розмірі 69 075 грн. 53 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв           
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2026 року.

Головуючий-суддя         О.В. Халаджи