Справа № 205/13898/25 

ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.04.2026 Зачепилівський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Яценка Є.І.,
за участю секретаря судового засідання – Оданець С.В.,
за участю сторін:
представниці позивача – ОСОБА_1 (дистанційно),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-ще Зачепилівка Харківської області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся з позовом до Зачепилівського районного суду Харківської області та просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики від 17.04.2019 в розмірі 200 000,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 37 504,65 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 16 652,05 грн. та понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.04.2019 між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю за реєстраційним №2250, за умовами якого відповідачка отримала у безпроцентну позику 200 000,00 грн.. Сторонами погоджено, що позику відповідачка зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 17.05.2019 в повному обсязі.
Відповідачка позику отримала, але в порушення умов договору у строк до 17.05.2019 та станом на дату подання позову грошові кошти не повернула. Заходи досудового врегулювання спору, шляхом направлення досудової вимоги від 29.08.2025, до позитивного результату не призвели, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом.
Ухвалою судді Зачепилівського районного суду Харківської області від 03.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 17.02.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідачка не скористалася.
Представниця позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позов ОСОБА_2 , просила задовольнити його в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. 
Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відзив щодо позову та заяв про розгляд справи без її участі відповідачка не надала.
При таких обставинах, у відповідності до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, встановлено сукупність умов для проведення розгляду справи в заочному порядку на підставі наявних у ній матеріалів.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних в справі доказів, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 17.04.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю та зареєстрованим в реєстрі за № 2250, за умовами якого Позикодавець передає, а Позичальник приймає у власність 200 000,00 грн. (двісті тисяч грн.) Сторони визначили, що позикодавець до моменту підписання цього договору передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн., позика є безпроцентною. Відповідно до п. 1 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику в строк до 17.05.2019 в повному обсязі готівкою або у безготівковій формі. Відповідно до п.7 договору після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Згідно п.5 у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексі інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За умовами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Цей документ підтверджує як факт укладення угоди, так і отримання коштів.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України)
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання у відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.(ч. 1 ст. 599 ЦК України)
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ст. 525 ЦК Украйни одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. (ч. 1 ст. 611 ЦК України)
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. (Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Таким чином, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати їх отримання.
У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17 вказано про те, що за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. (Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17).
Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Дослідивши Договір позики, який посвідчений 17.04.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за №2250, суд приходить до висновку про доведений факт укладення Договору позики, факт отримання коштів та їх неповернення Позикодавцю, оскільки відповідачкою ОСОБА_3 не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості перед позивачем, зокрема свій примірник Договору, який би свідчив про повернення суми позики та відсутність претензій, що передбачено умовами п. 7 Договору позики.
Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, а також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.
Таким чином, за Договором позики позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн., проте остання в односторонньому порядку відмовилася від виконання боргових зобов`язань. Оскільки відповідачкою сума позики не повернута, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 200 000,00 грн.
Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд виходить з наступного.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Формулювання статті 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Відповідно до Правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-369цс15: «У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.»
Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три процента річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (тати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Як зазначено в частині четвертій статті 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішення питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України і 3 % річних від простроченої суми відбувається відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
При розгляді цього питання слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).
Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова ВСУ від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних та суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Правова позиція Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 - за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних та інфляційні витрати за весь період прострочення виконання рішення суду, незважаючи від діяльності виконавчої служби з цього приводу.
Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Розмір заборгованості за договором позики відповідачкою не спростовано, заперечень щодо суми заборгованості суду не надано.
Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому сума судового збору в розмірі 2 034,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7 000,00 грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 202, 207, 509, 525, 526, 530, 610-612, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 272, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 17.04.2019 у розмірі 200 000,00 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 37 504,65 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 16 652,05 грн., а всього 254 156,70 грн..
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір в розмірі 2 034,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7 000,00 грн..
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів шляхом подання апеляційної скарги в порядку ст.ст. 351-356 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України.
Суддя Є.І. Яценко