ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/88/26 Справа № 415/4535/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Агєєва О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
заявник старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області,
заінтересована особа голова правління Кредитної спілки «Лисичанська кредитна спілка» Ремесленніков Михайло Іванович,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013року, головуючий у суді першої інстанції Фастовець В.М.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У липні 2013року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області (далі – держаний виконавець) звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України голови правління Кредитної спілки «Лисичанська кредитна спілка» Ремесленнікова Михайла Івановича.
Подання обґрунтовувалось тим, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів щодо стягнення з КС «Лисичанська кредитна спілка» на користь фізичних осіб загальної суми боргу в розмірі 1 352 533,00грн. Державний виконавець зазначав, що рішення суду боржником головою правління КС «Лисичанська кредитна спілка» Ремесленніковим М.І. не виконується, а тому наявні підстави про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України голови правління КС «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 .
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013рокуподання держаного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України голови правління КС «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України голову правління КС «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань покладених на підставі виконавчих листів про стягнення з КС «Лисичанська кредитна спілка» на користь фізичних осіб боргу на загальну суму 1 352 533,00грн.
Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, на виклики державного виконавця не з`являється, а тому вважав за необхідне обмежити голову правління КС «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
06 лютого 2025року  ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування ухвали про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що державним виконавцем не було надано доказів на підтвердження навмисного ухилення боржника від виконання судового рішення, не вказано, які перешкоди ним вчинено для проведення виконавчих дій державному виконавцеві, обґрунтування ухилення боржника від повного виконання зобов`язання.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 06 березня 2022року № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Лисичанського міського суду Луганської області на Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025року витребувано з Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу.
14 лютого 2025року до Дніпровського апеляційного суду надійшов лист Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, в якому зазначено, що станом на 13 лютого 2025року матеріали справи № 415/4535/13-ц не передані до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, а тому у суду немає можливості направити запитувану справу.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2025року направлено до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області матеріали апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013року для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.
Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025року відновлено втрачене судове провадження в частині змісту ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013року.
10 березня 2026року матеріали відновленого втраченого судового провадження надійшли на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2026року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013року.
06 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 12?? год 21 квітня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
На примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів щодо стягнення з КС «Лисичанська кредитна спілка» на користь фізичних осіб загальної суми боргу в розмірі 1352 533,00грн.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Суд першої інстанції виснував, що державним виконавцем вжито усіх можливих заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», однак рішення суду боржником не виконується, що підтверджується матеріалам доданими до подання.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити так як судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, –до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі –Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування таким чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, який є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020року у справі № 331/8536/17-ц.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника –фізичної особи чи керівника боржника –юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (пункт 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частин першої, третьої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Обґрунтовуючи подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, державний виконавець посилався на ухилення ним від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01 лютого 2013року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання –має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України –це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.
Саме державний (приватний)виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.
Проте, державним виконавцем не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу та його наміру ухилятися від виконання покладених на нього зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного судового рішення не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.
Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у нього можливості виконати це рішення.
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено відсутність належних доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, на що суд першої інстанції уваги не звернув, в повному обсязі обставин, що мають значення для справи, не встановив.
В силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що державним виконавцем були здійснені всі можливі заходи забезпечення виконавчого провадження, а боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, з урахуванням того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та боржник дійсно має намір вибути за межі України саме з метою невиконання цього рішення, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для тимчасового обмеження боржника голови правління КС «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи, що державним виконавцем не надано доказів свідомого ухилення  ОСОБА_1  від виконання вказаного зобов`язання, тому слід дійти висновку про непропорційність застосованого до  ОСОБА_1  обмеження з метою такого застосування. Судом першої інстанції наведених обставин не враховано, за відсутності доказів ухилення від виконання зобов`язання зроблено хибний висновок про наявність правових підстав для встановлення  ОСОБА_1  тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Ураховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, на підставі статті 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013року та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України голови правління КС «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Задовольнити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 липня 2013рокускасувати.
У задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської областіпро тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України голови правління Кредитної спілки «Лисичанська кредитна спілка» ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 21 квітня 2026року.
Судді: