ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 753/11052/22
провадження № 61-10922св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Престиж»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Наталія Григорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко Сергій Сергійович, на постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року у складі колегії суддів Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Престиж» (далі - ОСББ «Престиж») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Л. І. (далі - приватний нотаріус Київського МНО), Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Поштовий» (далі - ТОВ «Торговий дім «Поштовий»), про витребування майна - квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що 01 жовтня 1998 року на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 травня 1998 року № 1110 «Про розподіл загальної площі в жилих будинках на 1998 рік» Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «ХК «Київміськбуд») передало ОСББ «Престиж» за актом приймання-передавання № 1/577 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,0 кв. м, для службових потреб.
Зазначений факт приймання квартири ОСББ «Престиж» від ПрАТ «ХК «Київміськбуд» свідчить про набуття позивачем права власності на неї.
ОСББ «Престиж» майже 24 роки відкрито та безперервно використовувало квартиру для своїх службових потреб.
Водночас спірну квартиру було поділено на дві - №№ НОМЕР_4, НОМЕР_5 та незаконно переоформлено на ОСОБА_3 , надалі - на ТОВ «Торговий Дім «Поштовий». Надалі квартиру АДРЕСА_2 відчужено на користь ОСОБА_2 , а квартиру АДРЕСА_2 - передано в іпотеку.
Підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 є свідоцтво про право власності на квартиру від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (далі - ГУЖЗ КМДА).
Підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 є свідоцтво про право власності на квартиру від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_2 , видане ГУЖЗ КМДА.
Відповідно до листа Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (далі - КП «Житло-Сервіс») від 18 грудня 2017 року ГУЖЗ КМДА за період з 01 жовтня 1996 року до 31 грудня 2012 року свідоцтва про право власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не оформлялись.
13 жовтня 2017 року ОСОБА_3 передала квартиру АДРЕСА_2 за актом приймання-передавання нерухомого майна створеному нею ТОВ «Торговий дім «Поштовий» до статутного капіталу. 
Зазначав, що станом на тепер спірний об'єкт нерухомості є нежитловим приміщенням, загальною площею 131,8 кв. м.
У межах кримінального провадження № 12017100020013558 від 29 грудня 2017 року, відкритого за ознаками вчинення кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), встановлено, що документи, на підставі яких було зареєстровано право власності ТОВ «Торговий Дім «Поштовий» на вказане вище майно, підроблені.
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20 визнав недійсними свідоцтва про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_1 , НОМЕР_3 на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , видані ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 .
Посилаючись на викладене, ОСББ «Престиж» просило суд витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
У жовтні 2023 року ОСББ «Престиж» подало до суду клопотання про заміну відповідача та залучення до участі у справі третьої особи. 
У клопотанні зазначало, що ОСОБА_1 набув право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору дарування від 17 серпня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Миргородською Н. Г. за реєстровим № 825.
Уточнивши позовні вимоги, ОСББ «Престиж» просило суд витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Дарницький районний суд міста Києва ухвалою від 18 жовтня 2023 року замінив неналежного відповідача ОСОБА_2 належним відповідачем ОСОБА_1 .
Замінив третіх осіб приватного нотаріуса Київського МНО Голій Л. І., ТОВ «Торговий дім «Поштовий на приватного нотаріуса Київського МНО Миргородську Н. Г.
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 26 вересня 2024 року 
у задоволенні позову ОСББ «Престиж» відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача не порушені, оскільки не надано доказів, які б підтверджували, що спірне нерухоме майно належало ОСББ «Престиж» на праві власності або праві оперативного управління.
Виснував, що оскільки позивач не набув права власності в установленому законом порядку на спірну квартиру, тому відсутні підстави для її витребування з чужого володіння. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСББ «Престиж» оскаржило його в апеляційному порядку.
Позивач у апеляційній скарзі зазначав, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем його порушених прав є помилковим, оскільки ОСББ «Престиж» є об`єднанням громадян, мета створення та діяльність якого прямо та безпосередньо пов`язана із забезпеченням і захистом прав співвласників будинку, є належним виразником інтересів більшості членів цього об`єднання. Позивач був позбавлений можливості оформити право власності через шахрайські дії, тому звернувся до суду з віндикаційним позовом, задоволення якого є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обраний спосіб захисту порушеного права відповідає усталеній практиці Верховного Суду.
Київський апеляційний суд постановою від 02 липня 2025 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСББ «Престиж» задовольнив.
Витребував від ОСОБА_1 на користь ОСББ «Престиж» квартиру АДРЕСА_1 .
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що залежно від встановлених судом обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Зазначив, що встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи. 
З огляду на системне тлумачення норм цивільного законодавства, чинних на час передачі квартири позивачу, Конституції України, виснував, що ОСББ «Престиж» на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 травня 1998 року № 1110 та акта від 01 жовтня 1998 року № 1/577 з 01 жовтня 1998 року набуло у встановленому законом порядку право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки факти безпідставності первісного переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 , надалі - до ОСОБА_2 встановлені рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20, тому підстави набуття її у власність відповідачем ОСОБА_1 за договором дарування також відсутні. 
Вважав наявними підстави для витребування спірної квартири відповідно до положень статті 388 ЦК України, оскільки вона вибула з володіння ОСББ «Престиж» за відсутності законних підстав, при цьому відповідач ОСОБА_1  набув її безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко С. С., просить постанову апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, щодо застосування статті 82 ЦПК України.
Також підставою касаційного оскарження зазначає пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, а саме, що апеляційний суд усупереч статтям 2, 82 ЦПК України не забезпечив принципу змагальності, позбавив відповідача права на спростування обставин, визнаних апеляційним судом преюдиційно встановленими судовим рішенням у справі № 753/15296/20, не дослідив усіх наявних у матеріалах справи доказів, не врахував доводів відповідача.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 не був учасником справи № 753/15296/20, тому має право у загальному порядку спростовувати обставини, на підставі яких визнані недійсними свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, видані ОСОБА_3 . 
Вважає, що суд першої інстанції у справі № 753/15296/20 дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсними свідоцтв про право власності на спірну квартиру, оскільки рішення ГУЖЗ КМДА від 07 лютого 2000 року № 735-С/КІ, яке стало підставою для видачі вказаних свідоцтв та реєстрації права власності на нерухоме майно, є чинним.
Зазначає, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що акт приймання-передавання від 01 жовтня 1998 року № 1/577 є підставою виникнення цивільних прав у розумінні ЦК України, оскільки такий акт лише підтверджує факт передачі однією особою іншій нерухомого майна у користування.
Відповідно до положень Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна виникає після відповідної державної реєстрації, водночас доказів про реєстрацію спірної квартири за позивачем матеріали справи не містять.
Вважає, до нього не може бути застосована стаття 388 ЦК України, оскільки він є добросовісним набувачем майна.
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2025 року від ОСББ «Престиж» на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які позивач вважає необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в її задоволенні.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Суди встановили, що 01 жовтня 1998 року на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 травня 1998 року № 1110 «Про розподіл загальної площі в жилих будинках на 1998 рік» ПрАТ «ХК «Київміськбуд» передало ОСББ «Престиж» за актом прийому-передачі № 1/577 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 129,0 кв. м, для службового користування.
З 1998 року позивач користувався спірною квартирою для службових потреб.
16 серпня 2017 року державний реєстратор Київської філії КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осипович І. В. прийняв рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 1328599480000. Підставою для реєстрації права власності зазначено свідоцтво про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2000 року, видане ГУЖЗ КМДА.
07 вересня 2017 року державний реєстратор Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфір О. М. прийняв рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 1345560580000. Підставою для реєстрації права власності зазначено свідоцтво про право власності на квартиру серії НОМЕР_2 від 07 лютого 2000 року, видане ГУЖЗ КМДА.
Згідно з листом КП «Житло-Сервіс» від 18 грудня 2017 року ГУЖЗ КМДА за період з жовтня 1996 року до 31 грудня 2012 року свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 не оформлювались.
Відповідно до листа ПрАТ «ХК «Київміськбуд» від 19 грудня 2017 року № 04854/0/2?17 на виконання Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 травня 1998 року № 1110 «Про розподіл загальної площі в жилих будинках на 1998 рік» квартиру АДРЕСА_1 було передано для службового користування ОСББ «Престиж» за актом прийому-передачі № 1/577. Компанія не передавала вказану квартиру чи її окрему частину будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, окрім ОСББ «Престиж».
З листа-відповіді від 22 травня 2020 року № 062/14-5077 (И-2020) на запит слідчого у кримінальному провадженні № 12017100020013558 від 29 грудня 2017 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» не оформлювало замовлення у 2017 році за № 52527 на ім`я ОСОБА_3 , тобто інформаційна довідка від 28 липня 2017 року КВ-2017 №52527 на ім`я ОСОБА_3 не виготовлялась і не видавалась.
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20 визнав недійсним свідоцтво про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , видане ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 . Визнав недійсним свідоцтво про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , видане ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 .
За договором дарування нежитлового приміщення від 17 серпня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Миргородською Н. Г., зареєстрованого у реєстрі за № 825, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2024 року у справі № 753/15296/20 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Литвиненко С. С. , закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Верховний Суд постановою від 14 травня 2025 року у справі № 753/15296/20 (у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.) касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Литвиненко С. С., на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року про закриття апеляційного провадження залишив без задоволення.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У справі, що переглядається, ОСББ «Престиж» підставами позову зазначало те, що є власником квартири АДРЕСА_1 , переданої йому для службових потреб ПрАТ «ХК «Київміськбуд» за актом приймання-передавання від 01 жовтня 1998 року № 1/577 на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 травня 1998 року № 1110 «Про розподіл загальної площі в жилих будинках на 1998 рік».
Зазначало, що незаконність її вибуття зі свого володіння підтверджується наданими суду документами, а також судовим рішенням у справі № 753/15296/20, яке набрало законної сили, відповідно до якого свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, видані на ім`я ОСОБА_3 , визнано недійсними.
Уточнивши позовні вимоги, просило суд витребувати спірну квартиру у відповідача ОСОБА_1 , який набув її безоплатно за договором дарування.
Місцевий суд, відмовляючи у позові, вважав недоведеним порушення прав позивача, оскільки відсутні докази, які б підтверджували належність позивачу спірного нерухомого майна на праві власності або праві оперативного управління.
Апеляційний суд, констатувавши неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення місцевого суду скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову. 
Дослідивши зміст наданого позивачем акта приймання-передавання квартири, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про набуття ОСББ «Престиж» у встановленому законом порядку речових прав на спірну квартиру та наявність підстав для її витребування на користь позивача з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .
Апеляційний суд також врахував преюдиційні обставини, встановлені рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20, зокрема те, що ОСББ «Престиж» є власником спірного майна.
Верховний Суд загалом погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про задоволення позову, оскільки доводи касаційної скарги, ураховуючи межі касаційного перегляду, таких висновків суду не спростовують з огляду на таке.
Згідно зі статтею 388 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Суб`єктом звернення із витребуванням майна у порядку статті 388 ЦК України є власник майна.
У частині четвертій статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23).
У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 129,0 кв. м, належить позивачу на підставі акта приймання-передавання від 01 жовтня 1998 року № 1/577.
Згідно з актом від 01 жовтня 1998 року № 1/577 віце-президент ПрАТ ХК «Київміськбуд» ОСОБА_4 та голова правління ОССБ «Престиж» ОСОБА_5 склали цей акт про те, що перший передав, а другий прийняв квартиру АДРЕСА_3 (акт № 322 від 17 вересня 1998 року).
Відповідно до листа ПрАТ «ХК «Київміськбуд» від 19 грудня 2017 року зазначений акт виданий на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 травня 1998 року № 1110 «Про розподіл загальної площі в жилих будинках на 1998 рік». Також зазначено, що іншим фізичним чи юридичним особам, окрім ОСББ «Престиж», квартира АДРЕСА_1 чи її окрема частина не передавалась.
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20 позовні вимоги ОСББ «Престиж» до ОСОБА_3 , ТОВ «Торговий дім «Поштовий», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського МНО Маматова В. В., приватний нотаріус Київського МНО Голій Л. І., приватний нотаріус Чернігівського МНО Реус Р. В., Покровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання недійсними свідоцтв про право власності, застосування наслідків нікчемних правочинів шляхом скасування записів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, визнання права власності задовольнив частково.
Визнав недійсним свідоцтво про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , видане ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 . Визнав недійсним свідоцтво про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , видане ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 .
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд у справі № 753/15296/20 керувався тим, що ОСББ «Престиж» є власником спірної квартири, з 1998 року використовувало її для утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території. Оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , ТОВ «Торговий дім «Поштовий», ОСОБА_2 є підставою для позбавлення ОСББ «Престиж» права володіння квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , то відповідно вчинені реєстраційні дії порушують інтереси позивача.
У рішенні також зазначено, що свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2000 року на квартиру АДРЕСА_2 та свідоцтво про право власності на квартиру серії НОМЕР_2 від 07 лютого 2000 року на квартиру АДРЕСА_2 не відповідають вимогам закону, на ім`я ОСОБА_3 не оформлялися (не видавалися) та не підписувалися ГУЖЗ КМДА. Документи, які стали підставою для державної реєстрації права власності на вказані квартири за ОСОБА_3 є підробленими, тобто такими, що не можуть створювати правових наслідків, а викладені в них обставини не відповідають дійсності.
Отже, апеляційний суд, встановивши незаконність вибуття спірної квартири з володіння ОСББ «Престиж», дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстави для її витребування у ОСОБА_1 , який набув її у власність безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, що унеможливлює його витребування слід зазначити таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конструкції України), що є одним із основних принципів цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України), яким керуються суди під час розгляду справ (стаття 129 Конституції України, стаття 10 ЦПК України).
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України).
Суд застосовує Конвенцію, в статті 1 Першого протоколу до якої зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Верховний Суд зауважує, що отримання спірного майна безоплатно не виключає можливості визнання порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує право мирно володіти своїм майном (рішення ЄСПЛ від 11 січня 2024 року у справі «Шмакова проти України» («Shmakova v. Ukrainе»), заява № 70445/13, пункт 20; від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» («Kryvenkyy v. Ukraine»), заява № 43768/07, пункт 46). 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 зазначено, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право на майно.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Верховний Суд, ураховуючи подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), вважає, що: 
можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави чи не з його волі, прямо передбачена ЦК України (статті 387, 388); 
закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 
майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару) та гарантіями статті 390 ЦК України, тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право в інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Легітимною метою (виправданістю втручання) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права позивача як законного власника, майно якого вибуло з його володіння не з його волі на підставі неіснуючих документів. 
З огляду на викладене, а також те, що відповідач набув у власність спірну квартиру за договором дарування, укладеним зі  ОСОБА_2 після пред`явлення ОСББ «Престиж» позову до  ОСОБА_2 у справі, яка переглядається, враховуючи встановлені апеляційним судом обставини незаконного вибуття спірної кватири з володіння позивача, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для витребування квартири відповідно до частини четвертої статті 388 ЦК України.
Колегія суддів враховує, що  ОСОБА_1 під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також у касаційній скарзі не наводить жодних аргументів про те, що задоволення позову ОСББ «Престиж» про витребування квартири становитиме для нього надмірний тягар.
Матеріали справи не містять доказів про використання відповідачем спірної квартири АДРЕСА_1 в якості житла тощо, натомість установлено, що квартира станом час розгляду справи є нежитловим приміщенням. Крім того, адресою реєстрації місця проживання  ОСОБА_1 зазначено іншу адресу.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неможливості застосування у спірних правовідносинах правової конструкції віндикаційного позову та погоджується з висновком апеляційного суду, що втручання в право власності відповідача не становитиме для нього надмірного тягаря й відповідатиме сталій практиці Європейського суду з прав людини. 
Щодо доводів касаційної скарги з підстав пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України слід зазначити наступне.
Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, щодо застосування статті 82 ЦПК України.
У справі № 921/730/13-г/3 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, відповідно до приписів пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України змагальність сторін належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства, тому судове рішення у справі не може бути використане проти особи, яка не брала участі у цій справі. До того ж протилежний підхід призвів би до порушення статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виснував, що особа, яка не брала участі у справі, в якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі.
Посилаючись на вказані висновки, відповідач вважає, що апеляційний суд помилково врахував обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 753/15296/20, яким визнано недійсними свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видані на ім`я ОСОБА_3 .
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
Аналіз матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20 визнав недійсним свідоцтво про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , видане ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 ; визнав недійсним свідоцтво про право власності від 07 лютого 2000 року серії НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , видане ГУЖЗ КМДА на ім`я ОСОБА_3 ;
не погоджуючись із рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року, ОСОБА_1 04 вересня 2023 року, в інтересах якого діє адвокат Литвиненко С. С., як особа, яка не брала участі у справі, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою;
Київський апеляційний суд ухвалою від 20 травня 2024 року у справі № 753/15296/20 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко С. С., закрив;
ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 із серпня 2023 року є новим власником спірного майна, рішення суду першої інстанції ухвалене 15 вересня 2021 року, тобто майже за два роки до переходу права власності до особи, яка подала апеляційну скаргу, та стосується визнання недійсними свідоцтв про право власності на це майно, виданих на ім`я ОСОБА_3 ; за таких обставин апеляційний суд відхилив клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко С. С., про залучення ОСОБА_1 до участі в цій справі як третьої особи, оскільки на момент постановлення рішення судом першої інстанції його права не порушувалися;
інші учасники справи № 753/15296/20 рішення суду першої інстанції до апеляційного суду не оскаржували;
Верховний Суд постановою від 14 травня 2025 року у справі № 753/15296/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко С. С., на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року про закриття апеляційного провадження залишив без задоволення, ухвалу Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року залишив без змін;
постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що ухваленим у справі рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року права та інтереси ОСОБА_1 не порушені.
Колегія суддів враховує, що згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3, щодо частини п`ятої статті 82 ЦПК України, законодавець, ґрунтуючись на правовій властивості законної сили судового рішення, вказав, що сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому судовому процесі встановлені щодо них судовим рішенням обставини. 
Водночас оскільки Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 15 вересня 2021 року, яким визнано недійсними свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 07 лютого 2000 року, питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішував, обставин стосовно нього не встановлював, тому суд апеляційної інстанції, взявши до уваги преюдиційні обставини щодо належності квартири АДРЕСА_1 на час ухвалення рішення саме ОСББ «Престиж», належним чином обґрунтував підстави для її витребування у добросовісного набувача  ОСОБА_1 .
Отже, доводи касаційної скарги про неможливість врахування судового рішення у справі № 753/15296/20, яке набрало законної сили, є безпідставними, оскільки цим рішенням встановлено правомірність володіння спірним майном ОСББ «Престиж».
Посилання заявника на те, що підставою для видачі ОСОБА_3 свідоцтв про право власності на спірну квартиру, які оспорювалися у справі № 753/15296/20, було рішення ГУЖЗ КМДА від 07 лютого 2000 року № 735-С/КІ, яке є чинним, тому висновки суду у зазначеній справі щодо безпідставного набуття права власності є помилковими, не заслуговують на увагу та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Апеляційний суд на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів установив, що ГУЖЗ КМДА свідоцтва про право власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не оформлювало.
Верховний Суду послідовно зазначає, що судове рішення про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно свідчить про відсутність відповідного права на майно у особи на час його видачі, а не у зв`язку з його скасуванням судом.
Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20).
Апеляційний суд, відхиляючи аналогічні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , правильно зазначив, що оскільки відповідач заперечує проти позову, не визнає обставини правомірності володіння позивачем спірним майном, про що стверджує позивач, ОСОБА_1 вправі спростувати їх у загальному порядку. 
Водночас ОСОБА_1 не спростував належними та допустимими доказами наявності підстав для витребування майна на користь позивача, зокрема, що відповідач набув у власність квартиру безвідплатно в особи, яка не мала права її відчужувати.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність у ОСББ «Престиж» речових прав на спірну квартиру з огляду на те, що обставини незаконного вибуття спірної квартири із володіння ОСББ «Престиж» встановлено у рішенні Дарницького районний суд міста Києва від 15 вересня 2021 року у справі № 753/15296/20, яке набрало законної сили. 
Доказів на спростування наявності волевиявлення ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на передачу ОСББ «Престиж» квартири АДРЕСА_1 та її використання позивачем з 1998 року на законних підставах для службових потреб матеріали справи не містять.
Доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій щодо реєстрації за ним права власності на спірне майно колегія суддів відхиляє, оскільки жодною нормою матеріального права не передбачено наслідком невчинення таких дій втрату права власності.
Щодо посилання заявника на Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року, положення якої, на його думку, пов`язували момент виникнення права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією, що не було враховано апеляційним судом, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20, досліджуючи вказане питання, дійшов висновку, що Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, не містила положень про набуття права власності на нерухоме майно тільки після державної реєстрації права власності на нього, а лише встановлювала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що викладена правова позиція також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, сформованими в контексті визначення суті державної реєстрації, відповідно до яких державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.
Подібна правова позиція є усталеною та міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 906/585/19, від 18 березня 2021 року у справі № 924/592/20.
Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати. 
Оскільки Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права, на які посилався заявник у касаційній скарзі, та підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги, передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України, тому підстав для скасування судового рішення апеляційного суду немає.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, постанова апеляційного суду є достатньо мотивованою.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко Сергій Сергійович, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк