ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року
м. Харків
справа № 953/7716/25
провадження № 22-ц/818/1078/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року в складі судді Юрлагіної Т.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.09.2022, у справі №953/14116/21, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023 визнано незаконним і скасовано накази Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди №33 від 23.02.2021 в частині зняття з позивача функцій уповноваженої особи з питань запобігання і виявлення корупції та перейменування посади, № 72 від 24.04.2021 в частині попередження позивача про звільнення за п. 1 ст. 40 К3пП України. Встановлено факт, що у період з 05.07.2017 по 30.06.2021 позивач займав в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди посаду «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції». Визнано незаконним і скасовано наказ Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди №95 від 18.06.2021 в частині звільнення позивача, помічника ректора з режиму та безпеки, у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України з 30.06.2021. Поновлено Позивача в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021 та в цій частині допущено негайне виконання рішення. Стягнуто із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 грн та в цій частині допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. Стягнуто моральну шкоду 10 000 грн. 
Зазначив, що у строки встановлені законом, відповідач не виконав судового рішення. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно у розмірі 205553,61 грн та судовий збір у розмірі 2055,53 грн.
Вважав, що оскільки рішення суду щодо його поновлення на роботі виконано не було, тому він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення за новий період з 27.07.2024.
Зазначив, що йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 200 000,00 грн.
Просив стягнути з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 29 липня 2024 року по день фактичного розрахунку та моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн; допустити негайне виконання в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.07.2024 по 03.09.2025 включно у розмірі 124107,84 грн; стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн; в іншій частині позовних вимог – відмовлено; стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди в дохід держави судовий збір у розмірі 1341,08 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за один місяць.
Не погоджуючись з рішенням суду Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються. Посилався на необхідність застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Згідно штатного розпису на 2021 рік оклад позивача становить 8149,00 грн, у разі розрахунку за кількістю календарних днів, середньоденний дохід позивача складає 267,90 грн, а не захмарні числа, які вказані в іншому рішенні суду за інший період часу. Тобто суд вийшов за рамки позову та нарахував більше ніж можна було на момент подання позову. Зазначив, що на момент подачі позову, позивач пропустив 3-х місячний строк, заяву про продовження цього строку не подав. Посилався на те, що позивач навмисно отримав трудову книжку тільки 14.07.2021, хоча прекрасно знав, що його звільнено 30.06.2021. Доказів перешкод у працевлаштуванні після отримання трудової книжки позивачем не надано. Також позивач не надав доказів умисного утримання трудової книжки позивача у відділі кадрів, навпаки він навмисно тримав свою трудову книжку у відповідача тривалий час, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Вказав, що позивач був поновлений на роботі та йому було вже виплачено 205 553,61 грн, але він одразу вийшов у відпустку та не робить, як і не робив та вимагає ще й ще нових грошей.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди необхідно задовольнити частково.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 від 23.01.1979, ОСОБА_1 на підставі наказу №95 від 18.06.2021, 30.06.2021 звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників ч. 8 ст. 40 КЗпП України (а.с.8-10).
Згідно копії довідки Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди про доходи та податки, ОСОБА_1 дійсно працював в Харківському національному педагогічному університеті Г.С. Сковороди, та мав наступні нарахування заробітної плати та податки з фізичних осіб за період з січня 2021 року по червень 2021 року всього 95946,57 грн, утримано податок у розмірі 18709,58 грн (а.с.13).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі №953/14116/21, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 12.04.2023, визнано незаконними і скасовано накази Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди: № 33 від 23.02.2021 в частині зняття з ОСОБА_1 функцій уповноваженої особи з питань запобігання і виявлення корупції та перейменування посади, № 72 від 24.04.2021 в частині попередження ОСОБА_1 про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України; встановлено факт, що у період з 05.07.2017 по 30.06.2021 ОСОБА_1 займав в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди посаду «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції»; визнано незаконним і скасовано наказ Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди № 95 від 18.06.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 , помічника ректора з режиму та безпеки, у зв`язку зі скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України з 30.06.2021; ухвалено поновити ОСОБА_1 в Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021; допущено в частині поновлення на роботі негайне виконання рішення; ухвалено стягнути із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 136173,88 гривень; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць; ухвалено стягнути із Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 2481 грн. (а.с.14-24).
03.10.2022 Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист по справі № 953/14116/21, н/п 2/953/874/22, про поновлення ОСОБА_1 у Харківському національному педагогічному університеті ім. Г.С. Сковороди на посаді «помічник ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції» з 30.06.2021, який, згідно виконавчого листа, набрав законної сили 28.09.2022, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 28.09.2025 (а.с.12).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2024 року у справі № 953/6085/23, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду 18 лютого 2025 року, стягнуто з Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 (справа №953/14116/21 н/п 2/953/874/22), за період з 29.09.2022 по 26.07.2024 включно у розмірі 205553,61 грн (а.с.25-45).
Наказом Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди № 148 від 04.09.2025, на виконання постанови суду у справі № 953/14116/21 від 12.04.2023 скасовано параграф перший наказу Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди № 95 від 18.06.2021 про звільнення ОСОБА_1 30.06.2021 у зв`язку зі скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника ректора з режиму та безпеки, уповноважений з питань запобігання та виявлення корупції Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди (а.с.75).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), постанови Верховного Суду: від 29 вересня 2021 року у справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та інші).
Тобто законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц).
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі № 947/7076/22.
У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.
Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив із того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення; 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2025 року у справі № 357/14848/23 (провадження № 61-6248св25).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, надав правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно встановив фактичні обставини справи й зробив обґрунтовані висновки про те, що відповідач не виконав рішення суду про поновлення позивача на роботі, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення його на роботі.
ОСОБА_1 був звільнений з роботи 30.06.2021. Він не погодився із законністю свого звільнення, оскаржив наказ про своє звільнення у судовому порядку та був поновлений на роботі, однак рішення суду про його поновлення було фактично виконано 04.09.2025.
Таким чином, невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі № 953/14116/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
У справі № 953/14116/21 та у справі № 953/6085/23 судами встановлено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 430,93 грн.
Отже, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 29.07.2024 по 03.09.2025 суд правильно взяв за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача у 430,93 на основі чого стягнув з відповідача 124107,84 грн. У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтовані.
Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2025 року у справі № 356/48/22 (провадження № 61-11187св25).
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, який просить застосувати відповідач, колегією суддів не враховується, оскільки фактичні обставини у вказаній справі є відмінними у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо розміру стягнутої моральної шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування статті 233 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.
Відхиляючи доводи Харківського національного педагогічного університету Г.С. Сковороди про пропуск позивачем строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, суд першої інстанції, виходив з того, що зазначена вимога є спором про оплату праці, а тому працівник має право звернутися до суду з позовом з такими вимогами без обмеження будь-яким строком. 
Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на таке.
Статтею 233 КЗпП України врегульовано питання строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Відповідно до вказаної норми права працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Матеріали справи свідчать про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом у липні 2025 року у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2022 у справі №953/14116/21. 
Зазначене судове рішення фактично виконане лише 04.09.2025.
Отже, вказане порушення є триваючим, момент його закінчення настає з часу виконання відповідачем судового рішення.
Якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір із ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. 
Колегія суддів наголошує, що до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. 
У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватися як плата за виконану роботу (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) закріплено, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після видачі роботодавцем зазначеного наказу незалежно від тривалості затримки його видачі.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день поновлення його на роботі.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2021 року в справі № 205/1543/23 (провадження № 61-2329св24),від 19 листопада 2025 року у справі № 357/14848/23 (провадження № 61-6248св25), від 02 липня 2025 року у справі № 761/44002/23 (провадження № 61-12304св24).
У справі, яка переглядається, роботодавець на момент звернення позивача з даним позовом не виконав рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, не допустив працівника до роботи та виконання трудових обов`язків. Тобто фактично на момент звернення позивача з даним позовом судове рішення не виконано. 
Лише в період розгляду даної справи відповідач поновив ОСОБА_1 на роботі, видавши наказ № 148 від 04.09.2025.
Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не пропустив строки, визначені ст.233 КЗпП України.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог, проте помилився щодо частини мотивів такого задоволення, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів часткового задоволення позову, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга доводів не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року - змінити в частині мотивів, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина