Справа № 308/17518/25

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2026 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42024272300000244 від 28 червня 2025 року та кримінальне провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025071170000478 від 09.07.2025 року за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ужгород, Закарпатської області, громадянина України неодруженого, працює на посаді експедитора Ужгородського регіонального відділу продажів ТОВ «АРДОР-ТРЕЙД», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 187 КК України 
та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Ужгород Закарпатської області, громадянина України, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , курсант 1 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України,-
В С Т А Н О В И В: 
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався.
У такий спосіб, з моменту затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 на території України почав діяти правовий режим воєнного стану, який продовжує діяти і на даний час.
Так, 28.07.2025, в нічну пору доби, близько 00:40 год., 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував за адресою м. Ужгород, пр. Свободи, 51, де познайомився з раніше невідомими йому особами: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якими почав, вживати алкогольні напої. 
Цього ж дня, близько 02:20 год. за адресою м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія 3, біля об`єкту будівництва - раніше зруйнованого ТРК «Україна», у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, в ході якого ОСОБА_4 з метою відкритого викрадення чужого майна, без узгодження з ОСОБА_6 вирішив застосувати до потерпілого ОСОБА_8 насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи потерпілого. 
Так, 28.07.2025 близько 02:20 год. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , перебуваючи біля об`єкту будівництва - раніше зруйнованого ТРК «Україна», що розташований за адресою м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія 3, реалізуючи свій раптово виниклий протиправний умисел та корисливий мотив, направлений на відкрите викрадення чужого майна, з корисливого мотиву, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, знаючи, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан в момент коли потерпілий ОСОБА_8 розвернувся до ОСОБА_6 обличчям, ОСОБА_4 підійшовши ззаду, схопив потерпілого ОСОБА_8 за живіт та спільно з ОСОБА_6 почали вимагати, щоб потерпілий віддав їм телефон, на що останній відповів відмовою та почав чинити опір, тримаючи належний йому мобільний телефон правою рукою. 
Надалі, ОСОБА_4 , бажаючи довести злочин, направлений на заволодіння майном потерпілого до кінця, з корисливих мотивів, з метою подавити волю потерпілого до можливого опору, без узгодження з ОСОБА_6 , вкусив зубами за ліве вухо потерпілого, чим заподіяв останньому фізичну біль та спричинив ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасне розлад здоров`я, у вигляді «Укушена рана зовнішнього вуха з дефектом м`яких тканин зліва, дефект шкіри зовнішнього вуха зліва, посттравматична деформація вушної раковини зліва». Тобто своїми умисними діями ОСОБА_4 здійснив напад на потерпілого ОСОБА_8 з метою заволодіння майном останнього, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи потерпілого.
Надалі, з метою подолання опору потерпілого, ОСОБА_6 своєю рукою схопив ОСОБА_8 за статеві органи, після чого потерпілий припинив чинити опір та відпустив мобільний телефон. 
Подолавши опір потерпілого, щодо небажання віддавати свій мобільний телефон, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заволоділи мобільним телефоном марки «Xiaomi» Redmi Note 10, чорного кольору, з внутрішньою пам`яттю 128 ГБ, з сім картою номер якої « НОМЕР_2 », який належить ОСОБА_8 .
В цей момент, потерпілий ОСОБА_8 усвідомивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відкрито заволоділи вищезазначеним мобільним телефоном, висловив їм вимогу, щоб вони повернули його, однак останні, почувши дану вимогу, продовжили свій злочинний намір, та на вимогу потерпілого не відреагували, після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 покинули місце події, маючи реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_4 разом із співучасником злочину ОСОБА_6 спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 3297 грн (три тисячі двісті дев`яносто сім гривень) тілесні ушкодження у вигляді «саден на обох колінних суглобах; синця на задній поверхні лівого стегна; мілких саден на лівій щоці, правому ліктьовому суглобі зі переходом на передпліччя та на спині справа в ділянці лопатки» які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Окрім того ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді «Укушена рана зовнішнього вуха з дефектом м`яких тканин зліва, дефект шкіри зовнішнього вуха зліва, посттравматична деформація вушної раковини зліва», які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Після чого усвідомивши наслідки скоєного, намагаючись мінімізувати вказані наслідки, ОСОБА_4 повернувся до потерпілого ОСОБА_8 намагався допомогти останньому та домовитись про повернення викраденого майна, мотивую свої дії необхідністю видалення компрометуючих фото та відео записів, які нібито зберігались на телефоні потерпілого. ОСОБА_4 повідомив потерпілого, що телефон знаходиться у ОСОБА_6 , який перебуває поблизу магазину та повернить викрадене майно після видалення фото та відео матеріалів. Проте ОСОБА_8 не повірив обвинуваченому та звернувся в поліцію.
Своїми умисними діями, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, які виражаються у нападі з метою заволодіння чужим мацном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, (розбій) вчинене в умовах воєнного стану. Відповідно до частини 6 статті 12 Кримінального кодексу України, по ступеню тяжкості відноситься до особливо тяжких злочинів.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.
У ході досудового розслідування встановлено, що громадянина України ОСОБА_6 призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.05.2024 № 132 на курсанта 1 навчальної роти 1 начального батальйону військової частини НОМЕР_1 та в подальшому зараховано до списків особового складу вказаної військової частини.
Згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У такий спосіб, з моменту затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на території України почав діяти правовий режим воєнного стану, який продовжує діяти і на даний час.
Вимогами статей 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. 
Стаття 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут). Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
Так, згідно з ст.ст. 5, 6 Статуту, внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Під час проходження військової служби, у відповідності до ст.ст. 6, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, курсант ОСОБА_6 , зобов`язаний був свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, не допускати негідних вчинків, точно й вчасно виконувати покладені на нього обов`язки.
Так, починаючи з 09 травня 2024 року курсанту ОСОБА_6 , командуванням військової частини НОМЕР_1 відпустка не надавалася, у відрядження він не направлявся, місце служби поза пунктом дислокації військової частини НОМЕР_1 за останнім не визначалося, жодної іншої правової підстави для перебування поза місцем служби не мав. 
Натомість, курсант ОСОБА_6 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України та законів України, став на шлях вчинення кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за наступних обставин.
Так, курсант ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби призваний під час мобілізації, перебуваючи на посаді курсанта 1 навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , всупереч порушенням вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування частини, 03.06.2024 року, самовільно залишив пункт тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , що за адресою АДРЕСА_2 та відсутній без поважних причин на військовій службі по 28.07.2025, а саме до моменту затримання працівниками правоохоронного органу на території м. Ужгород, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.
Своїми умисними діями, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.
Окрім цього, 28.07.2025, в нічну пору доби, близько 00:40 год., ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував за адресою м. Ужгород, пр. Свободи, 51, де познайомився з раніше невідомими йому особами: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якими почав, вживати алкогольні напої. 
Цього ж дня, близько 02:20 год. за адресою м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія 3, біля об`єкту будівництва - раніше зруйнованого ТРК «Україна», у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Так, 28.07.2025 близько 02:20 год. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , перебуваючи біля об`єкту будівництва - раніше зруйнованого ТРК «Україна», що розташований за адресою м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія 3, реалізуючи свій раптово виниклий протиправний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, з корисливого мотиву, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, знаючи, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан в момент коли потерпілий ОСОБА_8 розвернувся до ОСОБА_6 обличчям, ОСОБА_4 підійшовши ззаду, схопив потерпілого ОСОБА_8 за живіт та спільно з ОСОБА_6 почали вимагати, щоб потерпілий віддав їм телефон, на що останній відповів відмовою та почав чинити опір, тримаючи належний йому мобільний телефон правою рукою. 
Надалі, ОСОБА_4 , бажаючи довести злочин, направлений на заволодіння майном потерпілого до кінця, з корисливих мотивів, з метою подавити волю потерпілого до можливого опору, без узгодження з ОСОБА_6 , вкусив зубами за ліве вухо потерпілого, чим заподіяв останньому фізичного болю та спричинив ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у вигляді «Укушена рана зовнішнього вуха з дефектом м`яких тканин зліва, дефект шкіри зовнішнього вуха зліва, посттравматична деформація вушної раковини зліва».
Надалі, з метою подолання опору потерпілого, ОСОБА_6 своєю рукою схопив ОСОБА_8 за статеві органи, після чого потерпілий припинив чинити опір та відпустив мобільний телефон. 
Подолавши опір потерпілого, щодо небажання віддавати свій мобільний телефон, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заволоділи мобільним телефоном марки «Xiaomi» Redmi Note 10, чорного кольору, з внутрішньою пам`яттю 128 ГБ, з сім картою номер якої « НОМЕР_2 », який належить ОСОБА_8 .
В цей момент, потерпілий ОСОБА_8 усвідомивши, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відкрито заволоділи вищезазначеним мобільним телефоном, висловив їм вимогу, щоб вони повернули його, однак останні, почувши дану вимогу, продовжили свій злочинний намір, та на вимогу потерпілого не відреагували, після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 покинули місце події, маючи реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_4 разом із співучасником злочину ОСОБА_6 спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 3297 грн (три тисячі двісті дев`яносто сім гривень) тілесні ушкодження у вигляді «саден на обох колінних суглобах; синця на задній поверхні лівого стегна; мілких саден на лівій щоці, правому ліктьовому суглобі зі переходом на передпліччя та на спині справа в ділянці лопатки» які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Після чого усвідомивши наслідки скоєного, намагаючись мінімізувати вказані наслідки, ОСОБА_4 повернувся до потерпілого ОСОБА_8 намагався допомогти останньому та домовитись про повернення викраденого майна, мотивуючи свої дії необхідністю видалення компрометуючих фото та відео записів, які нібито зберігались на телефоні потерпілого. ОСОБА_4 повідомив потерпілого, що телефон знаходиться у ОСОБА_6 , який перебуває поблизу магазину та повернить викрадене майно після видалення фото та відео матеріалів. Проте ОСОБА_8 не повірив обвинуваченому та звернувся в поліцію.
Своїми умисними діями, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 ст. 28, частини 4 статті 186 Кримінального кодексу України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану. 
Окрім цього, 07.07.2025 близько 01:00 год., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості у альтанці за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, діючи з прямим умислом, з метою незаконного власного збагачення, за рахунок викраденого майна, з корисливих мотивів, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, достовірно знаючи про дію указу Президента України №64/2022: «Про введення воєнного стану в Україні», шляхом вільного доступу, незаконно, безоплатно та поза волею власника вилучив належний ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мобільний телефон марки «Apple», модель «IponeXR», ринковою вартістю 5929 грн., тобто викрав чуже майно. Після чого ОСОБА_6 покинули місце події, маючи реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинили потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 5929 грн (п`ять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять гривень).
Своїми умисними діями, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, а саме у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчинене в умовах воєнного стану.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_6 , за сукупністю злочинів обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 185, частиною 4 статті 186 та частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
10.03.2026 року прокурор Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України, надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 42024272300000244 від 28.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 та ч. 5 ст. 407 КК України, з одного боку обвинувачений у цьому провадженні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участі захисника обвинуваченого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 , який діє на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 31.07.2025, з іншого боку, діючи добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, уклали за ініціативою сторони захисту угоду про визнання винуватості на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України.
Згідно вказаної угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, cторони погоджуються з формулюванням фактичних обставин вказаних кримінальних правопорушень, їх правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 187 КК України та формулюванням обвинувачення.
Обвинувачений ОСОБА_4 , укладаючи угоду про визнання винуватості, зобов`язується співпрацювати зі стороною обвинувачення у кримінальному провадженні №42024272300000244 від 28.06.2024 та надавати правдиві, достовірні та повні показання щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень.
Обвинувачений ОСОБА_4 розуміє, що ці зобов`язання співпрацювати зі стороною обвинувачення продовжуються і після винесення вироку, а відмова від такої співпраці є порушенням даної угоди.
Сторони дійшли згоди, про те, що враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, у тому числі шляхом надання викривальних показань щодо причетності інших осіб до вчинення цього кримінального правопорушення, примирення з потерпілим та відшкодування заподіяної моральної шкоди, а також враховано особу обвинуваченого, який беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України; відсутні обтяжуючі обставини, вперше вчинив кримінальні правопорушення, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, сторонами враховано сукупність обставин, які знаходитися в причинному зв`язку з цілями та мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та інші факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину, а саме відсутність корисливого мотиву та спроби обвинуваченого мінімізувати негативні наслідки після вчинених дій. Ці обставини в своїй сукупності істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення обвинуваченому навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
З урахуванням положень ст.ст. 50, 51, 52, 53, 65, 66, 69, 75, 77 Кримінального кодексу України, сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України визначити покарання з застосуванням положення ст. 69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за вчинення вказаного кримінального правопорушення, й призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. У той же час, з огляду на поведінку ОСОБА_4 як до, так і після вчинення злочинних дій, з урахуванням особи обвинуваченого, а саме: раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, проходив строкову військову службу в період воєнного стану, наявність міцних соціальних зв`язків,сторони дійшли згоди про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та застосування до нього звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.
З огляду на вищенаведене, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини цієї справи, на підставі ст. 75 КК України, сторони узгодили клопотати перед судом щодо прийняття рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням та встановлення судом іспитового строку, з покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
З огляду на висновок Верховного суду України викладений в п.19 Постанови Пленуму №7 від 24.10.2003 згідно якого вбачається, що у разі прийняття судом рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням додаткове покарання у виді конфіскації майна до особи не застосовується, таке покарання - конфіскацію майна до ОСОБА_4 не застосовувати.
Згідно угоди, підписуючи її, сторони розуміли, що відповідно до положень ч. 2 ст. 473 КПК України наслідками укладання та затвердження угоди про визнання винуватості є обмеження їх права оскарження вироку згідно з вимогами ст. ст. 394 та 424 КПК України, обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди про визнання винуватості. 
10.03.2026 року прокурор Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України, надані повноваження прокурора у кримінальних провадженнях № 42024272300000244 від 28.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 та ч. 5 ст. 407 КК України та № 12025071170000478 від 09.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, з одного боку обвинувачений у цьому провадженні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_11 , який діє на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 02.08.2025, з іншого боку, діючи добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, уклали за ініціативою сторони захисту угоду про визнання винуватості на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України.
Згідно вказаної угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_6 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за частиною 4 статті 185, частиною 4 статті 186 та частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, cторони погоджуються з формулюванням фактичних обставин вказаних кримінальних правопорушень, їх правовою кваліфікацією за частиною 4 статті 185, частиною 4 статті 186 та частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України та формулюванням обвинувачення.
Обвинувачений ОСОБА_6 , укладаючи угоду про визнання винуватості, зобов`язується співпрацювати зі стороною обвинувачення у кримінальному провадженні №42024272300000244 від 28.06.2024 та надавати правдиві, достовірні та повні показання щодо обставин викладених в обвинувальному акті від 25.11.2025, і не вправі замовчувати відомі факти щодо вчинення кримінального правопорушення, викладеного в обвинувальному акті від 25.11.2025. 
Обвинувачений ОСОБА_6 розуміє, що ці зобов`язання співпрацювати зі стороною обвинувачення продовжуються і після винесення вироку, а відмова від такої співпраці є порушенням даної угоди.
Сторони дійшли згоди, про те, що враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, зокрема: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, примирення з потерпілим, а також враховано особу обвинуваченого, який беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 та ч. 5 ст. 407 КК України; відсутні обтяжуючі обставини. 
Крім того, сторонами враховано сукупність обставин, які знаходитися в причинному зв`язку з цілями та мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та інші факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину.
Ці обставини в своїй сукупності істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення обвинуваченому навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
З урахуванням положень ст.ст. 50, 51, 52, 53, 65, 66, 69, 75, 77 Кримінального кодексу України, сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
- за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186 КК України сторони узгодили, що при визначенні покарання ОСОБА_6 , враховуючи особу обвинуваченого, а саме в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання, неодружений, щиро розкаявся у вчиненому, примирився з потерпілими та відшкодував заподіяні збитки, можливо застосувати положення ст. 69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за вчинення вказаного кримінального правопорушення, й призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та одного місяця;
- за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та одного місяця.
Згідно угоди, підписуючи її, сторони розуміли, що відповідно до положень ч. 2 ст. 473 КПК України наслідками укладання та затвердження угоди про визнання винуватості є обмеження їх права оскарження вироку згідно з вимогами ст. ст. 394 та 424 КПК України, обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди про визнання винуватості. 
У судовому засіданні прокурор просив затвердити угоди про визнання винуватості, та призначити ОСОБА_6 та ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованому йому злочині передбаченому ч. 4 ст. 187 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав та зазначив, що він розуміє надані йому законом права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер пред`явленого обвинувачення, вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягає на затвердженні вказаної угоди.
Захисник у судовому засідання просив затвердити угоду про визнання винуватості та призначити ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання. 
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованому йому злочині передбаченому 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 та ч. 5 ст. 407 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав та зазначив, що він розуміє надані йому законом права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер пред`явленого обвинувачення, вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягає на затвердженні вказаної угоди.
Захисник у судовому засідання просив затвердити угоду про визнання винуватості та призначити ОСОБА_6 узгоджене сторонами покарання. 
Представник потерпілого ОСОБА_9 , залишив вирішення вказаного питання на розсуд суду. Просив врахувати, що потерпілому ОСОБА_4 дійсно було відшкодовано моральну шкоду, а ОСОБА_6 пробачення не попросив у потерпілого. Потерпілий у судовому засіданні підтримав позицію свого представника. 
Згідно наявної в матеріалах провадження заяви від потерпілого ОСОБА_10 , такий просив проводити судове засідання у його відсутності, надав згоду на укладення угоди прокурору. 
Суд, вивчивши надані матеріали, заслухавши учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.
Відповідно ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення яким затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Відповідно ст. 468 КПК України в кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів. 
Дослідивши угоди про визнання винуватості та переконавшись, що укладені угоди є добровільним волевиявленням обвинувачених, тобто не є наслідком застосування до них насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, з`ясувавши у обвинувачених чи цілком вони розуміють наслідки затвердження угоди, роз`яснивши обвинуваченим право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення у вчинені якого їх обвинувачують, встановивши правильне розуміння обвинуваченими, змісту та наслідків затвердження угоди, а також перевіривши їх відповідність вимогам кримінального процесуального законодавства, заслухавши доводи учасників судового засідання та роз`яснивши обвинуваченим обмеження права щодо оскарження вироку, передбачені ст. 473 КПК України, враховуючи згоду потерпілих про укладення угоди про визнання винуватості прокурору, суд доходить висновку, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та обвинуваченим, відповідає вимогам КПК України, умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, укладення угоди є добровільним, узгоджені вид та міра покарання відповідають загальним засадам призначення покарання. 
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Враховуючи викладене, суд, заслухавши учасників судового засідання, обвинуваченого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судовому засіданні та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальних актах, доведена повністю.
При цьому, суд констатує факт, що як стороною захисту так потерпілими під час підготовчого судового засідання та судового розгляду не заявлялися клопотання щодо виклику свідків сторони захисту або обвинувачення, витребування речей та документів, приєднання речей та документів в якості доказів.
Таким чином, обвинувачені та потерпілі були вільними у реалізації процесуальних прав сторони.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, узгодженому сторонами кримінального провадження, суд дійшов висновку, що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_4 діяння повністю доведене і вірно кваліфіковане органом досудового за ч.1 ст. 28, частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, які виражаються у нападі з метою заволодіння чужим мацном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазначала нападу, (розбій) вчинене в умовах воєнного стану, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю. 
Дії ОСОБА_4 , суд кваліфікує за ч.1 ст.28, частиною 4 статті 187 КК України, у нападі з метою заволодіння чужим мацном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинене в умовах воєнного стану.
Санкція ч. 4 статті 187 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. Згідно ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 статті 187 КК України, належить до особливо тяжких злочинів.
Дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, узгодженому сторонами кримінального провадження, суд дійшов висновку, що інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_6 діяння повністю доведені і вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану; за ч. 1.ст. 28 , ч.4 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану; за ч.4 ст. 185 КК України, а саме у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчинене в умовах воєнного стану.
Дії ОСОБА_6 , суд кваліфікує за ч. 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану; за ч. 1.ст. 28 , ч.4 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану; за ч.4 ст. 185 КК України, а саме у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчинене в умовах воєнного стану.
Санкція ч. 5 статті 407 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Згідно ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 статті 407 КК України, належить до тяжких злочинів.
Санкція ч. 4 статті 186 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення на строк від семи до десяти років. Згідно ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 статті 186 КК України, належить до тяжких злочинів.
Санкція ч. 4 статті 185 КК України, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років. Згідно ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 статті 185 КК України, належить до тяжких злочинів.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання суд враховує пом`якшуючі провину обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , цивільний позов потерпілими на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду не подавався.
Обставини, що обтяжують їх покарання, досудовим розслідуванням не встановлено. 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи (пункти 4.1., 4.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15рп/2004 «у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання)).
Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, який відповідно до ст.12 КК відносяться до категорії особливо тяжких; враховує пом`якшуючі обставини, якими визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, розмір матеріальних збитків, завданих потерпілій особі ОСОБА_8 3297 грн., та те що згідно обвинувального акту матеріальну шкоду було відшкодовано, що також підтверджується наданою заявою від потерпілого ОСОБА_8 в ході судового розгляду, наслідки вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, потерпіла сторона не заявляла претензій матеріального характеру, як і не заявляла цивільний позов. Також суд враховує відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, є особою, молодою за віком, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, проходив військову службу в ЗСУ.
Також суд враховує, що хоча обвинувачений і вчинив кримінальне правопорушення під час дії режиму воєнного стану, але злочин був вчинений на території м. Ужгород Закарпатської області, поза межами районів вогневого ураження, тимчасової окупації або проходу військ.
Зазначене вище, з урахуванням особи винного, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину за ч. 4 ст. 187 КК України, а тому суд приходить до висновку, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України буде явно несправедливим, а тому зазначене відповідно до частини першої статті 69 КК України є підставою для призначення узгодженого угодою про визнання винуватості покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 статті 187 КК України.
Призначаючи вид і міру покарання ОСОБА_4 , суд враховує конкретні обставини вчинення злочину, тяжкість злочину, дані про особу обвинуваченого, та з огляду на всі обставини в цілому, суд приходить до висновку, що обвинуваченому за вчинення злочину, належить призначити узгоджену сторонами міру покарання в угоді у виді позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, його перевиховання та виправлення залишається можливим без ізоляції від суспільства. Суд врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставини, що обтяжують його покарання, досудовим розслідуванням не встановлено. Суд вбачає за належне визначити йому узгоджену міру покарання в угоді, а саме за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України – 5 років позбавлення волі. Та в порядку ч.3 ст. 75 КК України вважає за необхідне визначити обвинуваченому термін іспитового строку три роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.
Зазначене покарання суд вважає необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Окрім того, суд вважає за можливе не призначати обвинуваченому ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна, що відповідає вимогам ст.77 КК України та роз`ясненням, наведеним у абз. 3 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» про те, що у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. 
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, який відповідно до ст.12 КК відносяться до категорії особливо тяжких; враховує пом`якшуючі обставини, якими визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, розмір матеріальних збитків, завданих потерпілій особі ОСОБА_8 3297 грн., а потерпілому ОСОБА_10 у розмірі 5929 грн., та те що згідно обвинувального акту матеріальну шкоду було відшкодовано, шляхом повернення мобільного телефону, наслідки вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, потерпіла сторона не заявляла претензій матеріального характеру, як і не заявляла цивільний позов. Також суд враховує відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, є особою, молодою за віком.
Також суд враховує, що хоча обвинувачений і вчинив кримінальне правопорушення під час дії режиму воєнного стану, але злочин був вчинений на території м. Ужгород Закарпатської області, поза межами районів вогневого ураження, тимчасової окупації або проходу військ.
Зазначене вище, з урахуванням особи винного, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину за ч. 4 ст. 186 КК України, а тому суд приходить до висновку, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України буде явно несправедливим, а тому зазначене відповідно до частини першої статті 69 КК України є підставою для призначення узгодженого угодою про визнання винуватості покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 статті 186 КК України.
Призначаючи вид і міру покарання ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185, та ч.5 ст. 407 КК України, суд враховує конкретні обставини вчинення злочину, тяжкість злочину, дані про особу обвинуваченого, та з огляду на всі обставини в цілому, суд приходить до висновку, що обвинуваченому за вчинення злочину, належить призначити узгоджену сторонами міру покарання в угоді у виді позбавлення волі на певний строк. 
Суд вбачає за належне визначити йому узгоджену міру покарання в угоді, а саме за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України – 5 років позбавлення волі та за ч.5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Разом з тим, його перевиховання та виправлення не є можливим без ізоляції від суспільства. 
Суд врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставини, що обтяжують його покарання, досудовим розслідуванням не встановлено. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді 5 (п`ять) років та одного місяця позбавлення волі.
Зазначене покарання суд вважає необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав для відмови у затвердженні угоди, передбачених п.п.1-6 ч.7 ст.474 КПК України, судом не встановлено. 
З урахування вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.
Відповідно до абз. 8 п. 2 ч. 3 та абз. 13 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження та мотиви його ухвалення.
Відповідно до ст.374 КПК України під час складання вироку суд зобов`язаний вирішити питання щодо повернення застави.
Частиною 11 ст.182 КПК України передбачено, що застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового розслідування обирався у виді тримання під вартою, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, яку було внесено та у вказаний день звільнено з-під варти. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе після вступу вироку в законну силу, заставу у розмірі 75700 грн повернути заставодавцю, а запобіжний захід у виді застави слід скасувати.
Запобіжний захід ОСОБА_6 під час досудового розслідування обирався у виді тримання під вартою, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який продовжувався в подальшому ухвалами суду. 
Заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна підлягають скасуванню відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України.
Питання про речові докази суд вирішує в порядку ч.9 ст.100 КПК України. 
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. 
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 368-371, 373-376, 394, 468-470, 472-475 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 10.03.2026 року укладену між прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з іншого боку на підставі ст. ст. 468, 469, 470, 472, 473 КПК України, за участі захисника – адвоката ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 187 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України – призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання з застосуванням положення ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 3 (три) роки.
У відповідності зі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді застави, - скасувати.
Заставу, внесену на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2025 року за ОСОБА_4 , в сумі 75 700 грн 00 коп, повернути заставодавцю ОСОБА_12 після набрання вироком законної сили.
Затвердити угоду про визнання винуватості від 10.03.2026 року укладену між прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , з одного боку та обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з іншого боку на підставі ст. ст. 468, 469, 470, 472, 473 КПК України, за участі захисника – адвоката ОСОБА_11 , у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України – призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та одного місяця.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України – призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України – призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Згідно положень ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити до відбуття ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді 5 (п`ять) років та одного місяця позбавлення волі.
Початок строку відбування основного покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обраховувати з дня його фактичного затримання а саме з 28.07.2025 року о 07 год. 17 хв..
Зарахувати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в строк відбуття призначеного покарання термін попереднього ув`язнення з 07 год. 17 хв. 28.07.2025 року (моменту фактичного затримання) до вступу вироку в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі на підставі ст. 72 ч. 5 КК України.
Запобіжний захід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишити без змін.
Скасувати арешт на речові докази, накладений ухвалами слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2025 року №308/10714/25.
Речові докази: 
чехол від мобільного телефону марки «Xiaomi» Redmi який належить потерпілому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повернути потерпілому;
2 сліди папілярних ліній рук, вилучений з чохла мобільного телефону марки «Xiaomi» Redmi який належить потерпілому ОСОБА_8 , 4 сліди папілярних ліній рук, вилучених з мобільного телефону марки «Xiaomi» Redmi Note 10, модель M2101K6G, внутрішня пам`ять 128 Гб, Змив речовини бурого кольору, вилучену на зонт-тампон в кількості 2 штуки, які упаковано до паперового конверту НПУ - знищити;
мобільний телефон марки «Xiaomi» Redmi Note 10, модель M2101K6G, внутрішня пам`ять 128 ГБ, вважати повернутим потерпілому ОСОБА_8 ; мобільний телефон марки Apple моделі Iphone XR 64 GB вважати повернутим потерпілому ОСОБА_10 
курточку з маркуванням «PRimarc», розміром XL, на якій наявні сліди речовини бурого кольору, Монети в кількості 5 штук, номіналом 5 гривень – 1 шт., 1 гривня – 3 шт., 50 копійок – 1 шт - повернути власнику.
Процесуальні витрати по справі у загальній сумі 7 131,20 грн., а саме: витрати на проведення Закарпатським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України комплексної дактилоскопічної та товарознавчої експертиз, висновки№ СЕ-19/107-25/10061-ТВ від 20.08.2025 та 
№ СЕ-19/107-25/12736-Д від 22.10.2025 в суммі 4 902,70 грн- стягнути солідарно з обвинуваченого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а витрати на проведення товарознавчої експертизи № СЕ-19/107-25/9182-ТВ від 24.07.2025 в суммі 2 228,50 грн. - стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення. 

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду          ОСОБА_1