Справа № 462/8900/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м. Львів
Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючої судді Постигач О. Б., секретаря судового засідання Глушко С. І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:

представниця позивача – Лисай О. П. звернулась до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 07.11.2022 року № 1405955685 у розмірі 116 023,80 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07.11.2022 року між первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1405955685, за умовами п. 1.2. якого відповідач отримав кредит у сумі 81 375,00 грн строком на 60 місяців (далі – Договір), який підписано відповідачем власноруч. 08.11.2022 року права вимоги за указаним Договором відступлені позивачу АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21. Відповідно до умов цього Договору та Витягу з Реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21, АТ «Таскомбанк» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 81 442,56 грн. Всупереч умовам вказаного Договору відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед АТ «Таскомбанк» за Договором від 07.11.2022 року № 1405955685, яка станом на 03.10.2025 року становить 116 023,80 грн., з яких: 67 380,52 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, 13,52 грн. – сума заборгованості за відсотками та 48 629,76 грн. – сума заборгованості за щомісячними процентами. На підставі викладеного, просить суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі повідомлявся належним чином, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, скерованими за його зареєстрованим місцем проживання. 
Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників про відкриття провадження у справі, а надсилання листа рекомендованою поштою на фактичну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним чином здійсненим, оскільки подальше отримання кореспонденції адресатом не залежить від волі та контролю відправника, зокрема й суду.
Указана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 постановах Верховного Суду від 18.03.2021 року, у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б.
Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, будь-яких заяв, клопотань від нього теж не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.
Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 07.11.2022 року відповідач ОСОБА_1 подав до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» /а.с. 36/.
07.11.2022 року між первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 1405955685, за умовами п. 1.2. якого відповідач отримав кредит у сумі 81 375,00 грн строком на 60 місяців (далі – Договір), який підписано відповідачем власноруч /а.с. 37-39/.
Згідно з п. 1.3. Договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в Паспорті кредиту № 5955685, який є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до Паспорта кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5955685 до Кредитного договору від 07.11.2022 року № 1405955685 сторонами погоджено наступні умови: тип кредиту – кредит; сума/ліміт кредиту – 81 375,00 грн; строк, на який надається кредит – 60 місяців; спосіб та строк надання кредиту – безготівковим шляхом, протягом трьох днів банківських днів від дня укладення договору; щомісячні проценти – 2,49%; орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом – 202 970,98 грн; реальна річна процентна ставка – 57,31% /а.с. 40-41 зворот/.
Відповідно до Графіку платежів, який міститься у п. 6 Паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5955685 до Кредитного договору від 07.11.2022 року № 1405955685, визначено дату видачі кредиту 07.11.2022 року, дату повернення кредиту 05.11.2027 року, та загальну вартість кредиту 202 970,98 грн.
07.11.2022 року відповідачем ОСОБА_1 також підписано повідомлення про відступлення прав вимог, з якого вбачається, що права вимоги за кредитним договором № 1405955685 від 07.11.2022 року, укладеним між відповідачем та ТОВ «ФК «ЦФР» будуть відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року /а.с. 43/. 
Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги від 08.11.2022 року до Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 року, позивач АТ «Таскомбанк» набув права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором від 07.11.2022 року № 1405955685 в сумі 81 442,56 грн., з яких 81 375,00 грн. – сума заборгованості основною сумою боргу, 0,2 грн. – сума заборгованості за нарахованими процентами та 67,57 грн. – сума заборгованості за щомісячними процентами /а.с. 44/.
Повідомленням-вимогою від 31.01.2025 року, вкладеним у цінний лист та скерований відповідачу засобами поштового зв`язку 05.02.2025 року, позивач вимагав у позичальника усунути порушення кредитних зобов`язань та достроково упродовж 30 календарних днів з дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком повідомлення повернути заборгованість за Кредитним договором від 07.11.2022 року № 1405955685, яка станом на 31.01.2025 року, з яких: 47 388,99 грн. – заборгованість по основному боргу; 0,75 грн. – строкова заборгованість по процентам; 19 991,53 грн. – прострочена заборгованість по основному боргу; 7,59 грн. – прострочена заборгованість по процентам; 30 393,60 грн. – прострочена заборгованість по щомісячним процентам; 2 026,24 грн. – строкова заборгованість по щомісячним процентам /а.с. 46/.
Відтак, банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного погашення заборгованості 45 календарний день з дня направлення банком повідомлення.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 07.11.2022 року № 1405955685, заборгованість відповідача станом на 03.10.2025 року становить 116 023,80 грн., з яких: 67 380,52 грн. – сума заборгованості за основною сумою боргу, 13,52 грн. – сума заборгованості за відсотками та 48 629,76 грн. – сума заборгованості за щомісячними процентами /а.с. 50-52/.
Оскільки відповідачем в добровільному порядку заборгованість по кредиту не повернута, позивач звернувся до суду з указаним позовом.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 11.01.2024 року у справі №916/1247/23.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року №127/33824/19; від 16.12.2020 року у справі №561/77/19 та від 22.11.2021 року у справі №234/7719/20.
У ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно положень статей 512, 513 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною 1 ст. 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема, у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі № 5026/886/2012).
Відсутність доказів на підтвердження факту переходу права вимоги до Фактора за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення заборгованості.
Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.01.2020 року № 916/2286/16.
До аналогічних висновків щодо застосування вищенаведених норм права та правових позицій Верховного Суду, при розгляді подібних правовідносин також дійшов Львівський апеляційний суд у справах № 466/7716/24, № 466/6234/24, № 462/5044/23, № 452/4012/23, № 456/3081/24.
Позивач АТ «Таскомбанк», обґрунтовуючи своє право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.11.2022 року № 1405955685, посилається на договір про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк», на підставі якого, за твердженням позивача, до нього перейшло право вимоги до відповідача.
Водночас позивачем не надано суду належних та допустимих доказів існування та змісту зазначеного договору про відступлення права вимоги, зокрема самого договору № 01/09/21 від 01.09.2021 року, що унеможливлює перевірку факту та обсягу переходу права вимоги за кредитним договором № 1405955685. Такий договір у матеріалах справи відсутній. Натомість до позовної заяви долучено лише реєстр прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 року станом на 08.11.2022 на ім`я ОСОБА_1 та платіжну інструкцію про перерахування коштів, які самі по собі не підтверджують переходу права вимоги без надання основного договору відступлення.
Крім того, з наданого позивачем повідомлення відповідача про відступлення права вимоги вбачається, що право вимоги за кредитним договором № 1405955685 від 07.11.2022 року, укладеним між відповідачем та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», підлягало відступленню АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року, а не договору № 01/09/21 від 01.09.2021 року, на який посилається позивач у позовній заяві.
Наявність вказаних суперечностей у підставах набуття позивачем права вимоги, а також відсутність належних доказів переходу права вимоги позбавляє суд можливості перевірити чи набув АТ «Таскомбанк» право вимоги до відповідача права вимоги, не дає змоги встановити чи передбачається умовами цього договору передача прав вимоги також на майбутні кредитні договори, які будуть укладені між первісним кредитором та боржниками, строк його дії, а відтак і підтвердити перехід прав кредитора від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» до АТ «Таскомбанк».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «UnionAlimentariaSanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. 
Відповідно до вимог ч. 3 та 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19.
На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку про те, що позивач АТ «Таскомбанк» не довів належними та допустимими доказами наявність у нього права вимоги до відповідача ОСОБА_1 за спірним Кредитним договором від 07.11.2022 року № 1405955685, такий факт не знайшов свого підтвердження і під час розгляду справи, а отже у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із недоведеністю заявлених позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачені позивачем при подачі позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

у задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач: Акціонерне товариство «Таскомбанк», код ЄДРПОУ: 09806443, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: Постигач О. Б.