Справа № 523/8666/19
Провадження №2/523/238/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2026 р. Пересипський районний суд міста Одеси в складі 
головуючого судді Сувертак І.В.
за участю секретаря Мельніченко Г. О. 
розглянув в відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі, цивільну справу за позовом – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, 1), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна, вселення та виселення,
Установив:
Позивачка звернулась з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна, вселення та виселення. 
Вимоги позову обґрунтувала тим, що вона з весни 2011 року ОСОБА_4 проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 10.10.2017 року, виданого Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №10314.
Як зазначила позивачка у своєму позові, вона ОСОБА_1 , є спадкоємцем 4-ї черги фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом з спадкодавцем, а спадкоємців попередніх черг немає. На час відкриття спадщини ОСОБА_5 проживала в належній їй квартирі за адресою:       АДРЕСА_4 .
01 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Сегеченко І.М. із заявою про прийняття спадщини за померлою.
На підставі заяви позивача ОСОБА_4  нотаріусом заведено спадкову справу №2/2018 від 07.02.2018 року, номер у спадковому реєстрі 61974431 до майна померлої  ОСОБА_5 .
Надалі ОСОБА_4 отримала від нотаріуса листа № 84/02-14 від 07.03.2018 року, в якому їй роз`яснено про необхідність звернутися до суду для встановлення факту проживання з померлою однією сім`єю понад 5 років.
Як зазначила ОСОБА_4 - ОСОБА_5 була кумою, давньою та близькою знайомою її батьків. В неї не було дітей та чоловіка, її брати, сестри та єдина племінниця давно померли, а тому, за таких трагічних обставин у померлої не залишилося прямих родичів та людей, які могли б піклуватися про неї, надавати необхідну допомогу.
Через похилий вік ОСОБА_5 не мала можливості самостійно забезпечити власне існування, утримання себе, а тому вона потребувала постійної допомоги.
В 2010 році ОСОБА_4 взяла на себе відповідальність по догляду за  ОСОБА_5 , допомогала їй в побуті, забезпечувала усім необхідним, у тому числі ліками, які вона мала приймати для лікування та профілактики хвороб, здійснювала платежі за квартиру та брала на себе усі витрати пов`язані з побутом, до самої її смерті.
З весни 2011 року ОСОБА_4  стала постійно проживати разом із  ОСОБА_5 однією сім`єю та вести спільний побут. Вони зробили необхідний ремонт квартири, в якій мешкали за адресою:     АДРЕСА_5 .
Даний факт підтверджується чеками на придбання будівельних матеріалів, техніки, меблів та іншого майна; квитанціями про сплату комунальних послуг. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг та чеків на придбання будівельних матеріалів, техніки, меблів та іншого майна.
ОСОБА_5 при здоровому глузді, повністю контролюючи та розуміючи свої дії вважала ОСОБА_4  своєю родичкою, вони жили дуже дружно та спокійно. Разом робили ремонт квартири та купляли речі, спільно здійснювали покупки продуктів, утримували побут тощо.
Як зазначалося, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла спадкодавець - ОСОБА_5 .
Після її смерті ОСОБА_4  отримала свідоцтво про смерть та всі необхідні для поховання документи. Власними силами та за власні кошти ОСОБА_4  здійснила поховання померлої, поминальний обід, про що свідчать відповідні письмові докази.
Враховуючи дані обставини ОСОБА_4 вважає себе спадкоємцем 4-ї черги.
Спадковим майном є квартира за адресою:      АДРЕСА_5 , в якій вони мешкали разом.
Після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_4 стало відомо, що вже після смерті спадкодавиці право власності на дану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 06/832 нерухомого майна від 25.06.1997 року, оформленого через Одеську Універсальну Товарну біржу.
Як зазначила позивачка, покійна ніколи не продавала та не мала наміру продавати та ніколи не відчужувала вказану квартиру, не ставила свій підпис на договорі купівлі - продажу нерухомого майна. Це було її єдине житло. Окрім того, всі особисті рахунки були відкриті на покійну ОСОБА_5 та до моменту смерті вони проживали разом в цій квартирі.
Всі оригінали документів на квартиру постійно знаходились у позивача.
З відповіді, наданої КП «Бюро Технічної Інвентаризації» Одеської міської ради від 16.01.2018 року № 300-11/107 вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи та запису в реєстраційної книзі № 346 за станом на 31.12.2012 право власності на квартиру  АДРЕСА_6 зареєстровано за ОСОБА_5 .
При відсутності реєстрації БТІ та для реєстрації права власності за ОСОБА_3 зазначений договір повинен був в судовому порядку визнаний дійсним.
Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивачка  ОСОБА_4  просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року суддею прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. (т.1, а.с. 139,140).
Відповідачем ОСОБА_2 в лютому 2020 року надано відзив на позовну заяву. Відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі за недоведеністю. (т.2, а.с. 1.2).
Ухвалою суду від 17 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. (т.2, а.с. 246).
Позивачка та її представник в судове засідання не прибули, про розгляд справи обізнані належним чином, у відповідність зі ст.131 ЦПК України причин неявки суду не сповістили та з клопотанням про відкладення розгляд справи не звертались. Представник позивача адвокат Гроза І.В. неодноразово приймала участь в судових засіданнях та зверталась з різними заявами. В  судовому засіданні від 29.07.2025 року представник позивачки адвокат Гроза І.В. просила визнати явку позивачки обов’язковою, не пояснив суду в чому полягають причини такого клопотання та чому на виклики суду позивачка не з’являється, потім було оголошено перерву для явки в судове засідання безпосередньо позивачки ОСОБА_1 , остання взагалі ніколи не з’являлась на засідання суду, з заявами про будь-які перешкоди у явці до суду не зверталась. Після судового засідання від 29.07.2025р. сторона позивача – ані позивачка ОСОБА_1 , ані її адвокат Гроза І.В. в судові засідання не з’являлись без поважних причин.
Представник відповідача ОМР Корнійчук М. М. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, свою правову позицію висловив в відзиві на позовну заяву в котрому просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, причин неявки суду не сповістив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.
Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне.
Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ.
Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87).
Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44).
Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності сторони позивача.
Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав представника відповідача ОМР, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. 
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 10.10.2017 року, виданого Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №10314.
На час відкриття спадщини ОСОБА_5 проживала в належній їй квартирі за адресою:       АДРЕСА_4 .
З відповіді, наданої КП «Бюро Технічної Інвентаризації» Одеської міської ради від 16.01.2018 року № 300-11/107 вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи та запису в реєстраційної книзі № 346 за станом на 31.12.2012 право власності на квартиру  АДРЕСА_6 зареєстровано за ОСОБА_5 .
01 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Сегеченко І.М. із заявою про прийняття спадщини за померлою.

На підставі заяви позивача ОСОБА_4  нотаріусом заведено спадкову справу №2/2018 від 07.02.2018 року, номер у спадковому реєстрі 61974431 до майна померлої  ОСОБА_5 .
Надалі    ОСОБА_4 отримала від нотаріуса листа № 84/02-14 від 07.03.2018 року, в якому їй роз`яснено про необхідність звернутися до суду для встановлення факту проживання з померлою однією сім`єю понад 5 років.
Після її смерті ОСОБА_4  отримала свідоцтво про смерть та всі необхідні для поховання документи. Власними силами та за власні кошти ОСОБА_4  здійснила поховання померлої, поминальний обід, про що свідчать відповідні письмові докази.
Дослідивши в сукупності письмові докази, пояснення позивача, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Сім’ю складають особи, які спільно проживають, пов’язані спільним побутом, мають взаємні права та обов’язки (ч. 2 ст. 3 СК України).
Членів сім’ї пов’язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім’ї.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім’ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов’язковою умовою для визнання їх членами сім’ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Поняття «проживання однією сім’єю» та «член сім’ї» не є тотожними.
Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім’ї, проте не проживати з ним однією сім’єю.
Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім’єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім’ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім’єю не менше як п’ять років до часу відкриття спадщини.
Щодо вимог про визнання спадкоємцем 4 черги на спадкування, суд зазначає наступне.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім’ю складають особи, які спільно проживають, пов’язані спільним побутом, мають взаємні права та обов’язки
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім’єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов’язані спільним побутом, мали взаємні права та обов’язки.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім’єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п’ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім’єю.
Окрім цього, Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказав, що обов’язковими умовами для визнання особи членом сім’ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім’ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім’ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов’язки.
Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Статтею ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов’язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов’язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв’язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведені обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Для встановлення спільного проживання однією сім’єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім’ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Не можуть вважатися належними і достатніми докази про проживання ОСОБА_1  та  ОСОБА_5 однією сім’єю з весни 2011 року та до моменту смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ):
- квитанції про сплату комунальних послуг   ОСОБА_5 ;
- документи про участь ОСОБА_1  в організації поховання померлої  ОСОБА_5 .
Вказані документи не можуть підтверджувати і не підтверджують саме факт проживання зі спадкодавцем не менше 5 років до відкриття спадщини, що в розумінні ст. 1264 ЦК України є необхідною умовою для набуття статусу спадкоємця четвертої черги за законом однією сім’єю (спільний бюджет, взаємні права та обов’язки, які притаманні у сім’ї), а свідчать лише про знайомство зазначених громадян, про існування між ними певних стосунків і певну ступінь довіри.
Щодо позовних вимог про визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна, вселення та виселення, суд їх також залишає без задоволення за недоведеністю.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов’язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов’язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов’язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов’язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 3, 4-7,11-13,14,18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,
Вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, 1), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_6 , витребування майна, вселення та виселення – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено та підписано 30 січня 2026 року.
Суддя