ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2642/26 Справа № 212/9124/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Швець М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/9124/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач - Ліквідаційна комісія Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Швець М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року, у справі 804/16289/15, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року, яким було звільнено старшого сержанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління на підставі п.63 з Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів). Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015 року. Стягнуто з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів у сумі 67767,20 грн. Рішення в частині поновлення позивача на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015 року та стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській грошове забезпечення в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2 283,46 грн, без урахування утримання податків та обов`язкових платежів звернути до негайного виконання. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року в адміністративній справі №804/16289/15 змінено: в пункті 4 резолютивної частини рішення Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області замінено на Криворізьке міське управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. В інший частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року в адміністративній справі №804/16289/15 залишено без змін. 
В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Третього апеляційного адміністративного суду з апеляційну скаргою про перегляд постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року за нововиявленими обставинами. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2021 року апеляційну скаргу позивача про перегляд постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року за нововиявленими обставинами у справі №804/16289/15 – залишено без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року залишено без змін. 
Позивач вважає, що дії Ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області при незаконному звільненні з посади та, за час розгляду справи про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, він зазнав, окрім моральних страждань, також і матеріальних страждань, оскільки тривалий час не міг поновитися на роботі, знайти співмірну роботу, отримувати заробітну плату, реалізувати себе і свої знання та відчувати себе повноцінним громадянином. 
Виходячи з наведених у позові обставин та посилань на нормативно-правові акти, тривалості правопорушення у зв`язку зі звільненням, позивач вважає, що моральна шкода, яка йому повинна бути сплачена, становить 1 000 000 грн., яку просить стягнути на свою користь із відповідача Ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Криворізького міського управління МВС України в Дніпропетровській області моральну шкоду в розміри 100 000 грн, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно визначив відповідача та дійшов помилкового висновку про «неналежного відповідача». У позові ОСОБА_1 зазначив відповідача як: Криворізьке міське управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в особі ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровські області. Це правильна юридична конструкція, оскільки: юридичною особою є саме Криворізьке міське управління ГУ МВС; ліквідаційна комісія — орган управління юридичної особи у стані ліквідації (ст. 104 110 ЦК України), а не окремий суб`єкт права. Суд же неправильно вказав, що «ліквідаційна комісія не має правоздатності», і на цій підставі відмовив у позові. Однак, ОСОБА_1 позивався не до комісії, як до окремої особи, а до юридичної особи, яка діє в особі свого ліквідаційного органу. Це повністю відповідає усталеній судовій практиці та законодавству.
Навіть, якби позивач некоректно зазначив назву відповідача (що не відповідає дійсності), суд мав право: замінити відповідача; залучити співвідповідача; запропонувати уточнення. Помилка в зазначенні органу юридичної особи не є підставою для відмови у позові. Суд повинен встановити належного відповідача та вирішити спір по суті. Суд цього не зробив, що є істотним порушенням норм процесуального права (ст. 376 ЦПК України).
Суд взагалі не розглянув: наявність моральної шкоди; причинний зв`язок; глибину страждань; тривалість порушення (2015–2025); поведінку відповідача; наслідки незаконного звільнення. Рішення фактично зводиться до однієї формальної підстави, яка не стосується сутності спору, не впливає на відповідальність юридичної особи та суперечить практиці Верховного Суду.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що, згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019, у справі № 804/16289/15, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року, яким було звільнено старшого сержанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління на підставі п.63 «з» Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (через скорочення штатів). Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015 року. Стягнуто з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів у сумі 67 767, 20 грн.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року, в адміністративній справі №804/16289/15, змінено: в пункті 4 резолютивної частини рішення Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області замінено на Криворізьке міське управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Тобто, вирішено стягнути грошове забезпечення не з Ліквідаційної комісії, а з Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 19.07.2019.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги у цій справі заявлені до неналежного відповідача - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, яка не є юридичною особою, відповідно, вона не наділена правоздатністю та дієздатністю та не може бути відповідачем в суді.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року у справі №804/16289/15 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року, яким було звільнено старшого сержанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління; поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015; стягнуто з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 6 767,20 грн.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року змінено. Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області замінено на Криворізьке міське управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. В інший частині рішення залишено без змін.
Змінюючи рішення суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року у справі №804/16289/15, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 працював у Головному управлінні МВС України в Дніпропетровській області, яке є самостійною юридичною особою та безпосередньо з яким у останнього виникли трудові відносини.
Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України оставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, колегія суддів вважає встановленим факт перебування позивача  ОСОБА_1 у трудових відносинах з Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області, а тому і обов?язок щодо відшкодуваня завданої моральної шкоди незаконним звільненням, у випадку встановленя судом факту заподіяння позивачеві моральних страждань, може бути покладено виключно на Головне управління МВС України в Дніпропетровській області.
Слід зазначити, що загальний порядок ліквідації юридичної особи встановлено Цивільним кодексом України.
За приписом частини четвертої статті 105 ЦК України з моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, і названа комісія виступає в суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Тобто, ліквідаційна комісія виступає в суді від імені юридичної особи, однак, не відповідає за зобов?язаннями останньої.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною другою статті 48 ЦПК України визначено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Саме позивач визначає у позові відповідачів, до яких пред`явлено вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Позивачем заявлено позовні вимоги до Ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області, однак, Головне управління МВС України в Дніпропетровській областіне було залучено до участі у справі, як належний співвідповідач.
Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №291/1024/18-ц.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи.
При цьому, позивач не позбавлений права звернутись до суду з новою позовною заявою для захисту своїх прав до належних відповідачів. 
Доводи ж апеляційної скарги про те, що у позові ОСОБА_1 зазначив відповідача як: Криворізьке міське управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в особі ліквідаційної комісії Криворізького міського управління Головного Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровські області, колегією суддів не приймаються, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, текстом позовної заяви.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 01 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: