ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2026 року	Львів	Справа №380/22772/24 пров. №А/857/8955/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року (судді Кузана Р.І., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі №380/22772/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівської області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 як особі що необгрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій у проведенні розрахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” починаючи з 05.05.2018 року та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 ЗУ “Про пенсійне забезпечення”, зобов`язати відповідача здійснити ОСОБА_1 , перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” починаючи з 05.05.2018 року та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 ЗУ Про пенсійне забезпечення зі змінами, як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018 року.
Оскаржуваним рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, починаючи з 01.10.2024, з урахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке в частини відмови у задоволені позовних вимог є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права, а тому у цій частині підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що не погоджується з позицією суду щодо відмови у задоволені позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з 05.05.2018 року та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018, стягнути витрати на сплату судового збору. 
Також з рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про підвищення рівня пенсійного забезпечення” від 16.08.2008 № 654 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії підвищення проводиться у розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 грн. Звертає увагу, що бюджетні призначення на виплату підвищень у інших розмірах, ніж у вказаній постанові, не передбачені. Додатково зазначає, що в пенсійній справі позивача відсутні документи, які б підтверджували, що особа визнана реабілітованою та перебувала під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні. За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду та винести нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.
Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг позивача і відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є особою, яка визнана реабілітованою, що підтверджується посвідченням реабілітованого від 14.02.2012, згідно з яким позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Відповідно до довідки №4/4-362 від 05.04.2004, виданої Управлінням внутрішніх справ України Львівської області, ОСОБА_1 11948 р.н. разом з батьками виселений за рішенням особливої наради при МДБ СРСР на спец поселення з конфіскацією майна в Краснодарський край, з якого звільнений 14.07.1958. На підставі статті 3 Закону України від 17 квітня 1991 року “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”, позивач реабілітований. 
З 05.05.2018 Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” № 2325-VIII від 13.03.2018 розширив коло осіб, до яких може бути застосовано пільги на отримання надбавки до пенсії у розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком, згідно Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Позивач 29.02.2024 звернувся до відповідача із заявою щодо проведення перерахунку пенсії відповідно до статті 47 та пункту “г” статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та перерахунку стажу відповідно до статті 58 цього ж Закону.
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області листом від 10.10.2024 повідомлено, що виплата надбавок та підвищень до пенсії здійснюється відповідно до Постанови №654, якою установлено, що репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні. Для зарахування до страхового стажу періоду перебування на спец поселенні в Краснодарський край як члена сім`ї репресованого та згодом реабілітованого в потрійному розмірі підстав немає.
Не погоджуючись із такою позицією відповідача та його відповіддю, вважаючи ці дії протиправним та такими, що порушують його права, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як член сім`ї репресованої особи.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. 
Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі “двійками”, “трійками”, особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР “Про кримінальну відповідальність за державні злочини” від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. 
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами. 
Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. 
Згідно із частиною 1 статті 6 Закону №962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. 
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ. 
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ. 
Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018. 
Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів. 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач є особою, яка визнана реабілітованою, що підтверджується посвідченням реабілітованого від 14.02.2012, згідно з яким позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Відповідно до довідки №4/4-362 від 05.04.2004, виданої Управлінням внутрішніх справ України Львівської області, ОСОБА_1 1948 р.н. разом з батьками виселений за рішенням особливої наради при МДБ СРСР на спец поселення з конфіскацією майна в Краснодарський край, з якого звільнений 14.07.1958. На підставі статті 3 Закону України від 17 квітня 1991 року “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”, позивач реабілітований з поверненням конфіскованого майна або його вартості (а.с. 6). 
Таким чином, позивач ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає йому право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту “г” частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
При цьому суд зауважує, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи. 
Водночас, колегія суддів вважає, що висновки Верховного Суду, які відображені у постанові від 13.05.2024 у справі №500/5507/23 та у постанові від 31.05.2024 у справі №500/3332/23 про належність позивачів до членів (дітей) сімей, яких було примусово переселено, а не до репресованих і реабілітованих осіб, не являються релевантними до розглядуваної справи за позовом ОСОБА_1 , оскільки у вказаний вище справах №500/5507/23 і №500/3332/23 позивачі не були примусово переселеними і народились уже на засланні, тобто народились під час перебування їхніх батьків на спецпоселенні. 
У розглядуваній же справі позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні (село Прилбичі, Яворівського району Львівської області) і звідти разом з іншими членами сім`ї був виселений 18.03.1950 на спецпоселення. Звільнений 14.07.1958 і на підставі ст.3 Закону УРСР від 17.04.1991 “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” реабілітований. 
За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресована особа, яку в подальшому було реабілітовано, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково. 
Відносно позовних вимог в частині зарахування часу перебування позивача, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. 
Згідно із частини 1 статті 6 Закону №962-XII, в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. 
Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. 
Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач в період з 18.03.1950 по 14.07.1958 перебував на спецпоселенні в Краснодарському краї на підставі рішення Особливої Наради при МДБ СРСР від 18.03.1950 року. 
Вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні. 
Передбачена ст. 6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст.1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду. 
На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 18.03.1950 по 14.07.1958 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі. Відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу його роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання). 
Щодо строку звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів вказує на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).
Строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 в справі № 340/1019/19).
У постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №240/27663/23 за подібних правовідносин Верховний Суд наголосив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Однак, позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавив себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою, а тому твердження позивача про недопущення ним пропуску для звернення з даною позовною заявою є хибними.
Колегія суддів зазначає, що отримання позивачем листа відповідача не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.
З врахуванням наведеного, у справі, яка розглядається, апеляційний суд, встановивши право позивача на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, та право позивача на зарахування до стажу її роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні з 18.03.1950 до 14.07.1958, вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде прийняття рішення про зобов`язання відповідача здійснити позивачу відповідний перерахунок підвищення пенсії та перерахунок стажу роботи, за період в межах 6-ти місячного строку звернення до суду, починаючи з 30.04.2024, оскільки позов подано до суду 31.10.2024, то позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 05.05.2018 по 29.04.2024. Отже вказані обставини є підставою для залишення позову без розгляду в цій частині, а тому судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
Згідно зі ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково. При цьому, як доводи апелянта відповідача не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведених мотивів суду. 
Також відповідно до статті 139 КАС України слід здійснити новий розподіл судових витрат понесених по сплаті судового збору в суді першої інстанції та апеляційному суді в загальному розмірі 2422,40 грн.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівської області – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі №380/22772/24 – скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, в частині вимог за період з 05.05.2018 по 29.04.2024 - залишити без розгляду.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівської області щодо нездійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 30.04.2024, з урахуванням виплачених сум. 
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівської області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні часу перебування в засланні у потрійному розмірі з 18.03.1950 до 14.07.1958 відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівської області здійснити з 30.04.2024 перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до стажу у потрійному розмірі часу відбування у засланні з 18.03.1950 до 14.07.1958. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, Львівська область, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, код ЄДРПОУ 13814885) 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

З.М. Матковська

Повний текст постанови складено 03.04.2026