Дата документу 21.04.2026 Справа № 333/4641/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/4641/25
Провадження №22-ц/807/830/26
Головуючий в 1-й інстанції – Ковальова Ю.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Смокотіна В.С.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Курило Наталії Валентинівни на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Позивачка звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила визнати дії ОСОБА_1 щодо публікації телефонної розмови в своєму відео на ресурсі соціальної мережі Тік-Ток без згоди ОСОБА_2 такими, що порушують її особисті немайнові права — право на повагу до честі, гідності, приватного життя та таємниці телефонної розмови. Зобов`язати ОСОБА_1 видалити відео з соціальної мережі TikTok та інших ресурсів, де воно було розміщено. Зобов`язати ОСОБА_1 публічно вибачитися у відеоформаті перед ОСОБА_2 на особистій сторінці TikTok. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. та також судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Хайнацька Ірина Олександрівна до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації – відмовлено повністю.

23.12.2025 представник відповідача адвокат Курило Н.В. звернулась до суду із заявою, в якій просила суд вирішити питання щодо розподілу понесених судових витрат у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Хайнацька Ірина Олександрівна до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації. В заяві зазначає, що 18.12.2025 у вищевказаній справі винесено судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, проте не вирішено питання про судові витрати, понесені відповідачем, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 33000,00 грн.

Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року, заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Курило Наталії Валентинівни про вирішення питання щодо розподілу понесених судових витрат – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Курило Наталії Валентинівни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог заяви і ухвалити в цій частині нове рішення про повне задоволення вимог заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції без належного обґрунтування та відповідного клопотання з боку позивача визнав заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним і зменшив його на 21000,00 грн. Докази на підтвердження витрат на правничу допомогу є належними, тому оскаржуване рішення суду не є мотивованим. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що 18.12.2025 рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Хайнацька Ірина Олександрівна до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації – відмовлено повністю.

Проте в рішенні не вирішено питання судових витрат про надання правової допомоги, понесених відповідачем.

У відзиві на позов відповідачем зазначено орієнтовну суму судових витрат на правову допомогу 15000,00 гривень. Також в судовому засіданні під час розгляду справи представник відповідача зазначала про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу протягом 5 днів після оголошення рішення по справі.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Курило Н.В. було укладено договір про надання правничої допомоги від 13.06.2025 року, відповідно до п.п 1.1. якого предметом договору є зобов`язання здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з абз. 4 п. 4.2 вищевказаного договору загальна вартість правової допомоги (гонорар) складається з гонорару успіху – винагороди, що сплачується у разі досягнення позитивного для Клієнта результату (відмова у задоволенні вимог або залишення позову без задоволення; залишення позову без розгляду; відмова позивача від позову тощо), та становить 10% (десять відсотків) від суми позовних вимог, у задоволенні яких суд відмовив; оплата за участь в судових засіданнях з розрахунку 2000 грн. за одне. Відповідно до п. 1.2 вищевказаного звіту про виконану роботу гонорар успіху склав 10 000,00 грн.

Відповідно до звіту про виконану роботу (акту прийому-передачі наданих послуг) від 19.12.2025, адвокат надав, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги: ознайомлення з матеріалами справи, в тому числі з позовною заявою та роз`яснення змісту документів клієнту; консультування клієнта, роз`яснення законодавства та судової практики з питання захисту честі, гідності та ділової репутації, узгодження правової позиції; підготовка відзиву на позовну заяву та додатків до нього: подача відзиву на позовну заяву з додатками до Комунарського районного суду м. Запоріжжя через підсистему ЄСITC; підготовка та направлення позивачці Укрпоштою копії відзиву на позовну заяву та додатків до нього; ознайомлення з відповіддю на відзив та ознайомлення із ним клієнта; підготовка заперечення на відповідь на відзив та додатків до них, подача заперечень на відзив з додатками до Комунарського районного суду м. Запоріжжя через підсистему ЄСІТС; підготовка та направлення позивачці Укрпоштою копії заперечення на відповідь на відзив та додатків; підготовка та направлення до Комунарського районного суду м. Запоріжжя через підсистему ЄСІТС клопотання про участь у судовому засіданні в режимі ВКЗ; участь у судових засіданнях: 10.07.2025, 04.09.2025, 30.10.2025, 08.12.2025; ознайомлення з ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2025 р. та ознайомлення з нею клієнта, роз`яснення змісту ухвали. Вартість послуг за цим договором встановлюється сторонами в розмірі 33000,00 грн.

Відповідно до рахунку № 44 від 23.12.2025 року, ОСОБА_1 виставлено рахунок на 33000 грн. за правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 33000 грн. не в повній мірі відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), оскільки зазначені в наданому позивачем розрахунку витрат на професійну правову допомогу, дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, не в повній мірі є дійсними та реальними в частині виду виконаних робіт, отже їх розмір не в повній мірі є обґрунтованим у зазначеній вище частині. Так, в наданому представником відповідача розрахунку витрат на професійну правову допомогу до виду робіт, віднесено: - участь адвоката в чотирьох судових засіданнях по справі 10.07.2025, 04.09.2025, 30.10.2025, 08.12.2025, по 2000 грн кожне – 8 000 гривень. У той же час, як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи №333/4641/25 проведено три судових засідання, а саме 10.07.2025, 30.10.2025, 08.12.2025 року, судове засідання 04.09.2025 було відкладено у зв`язку з неявкою сторін. Тобто, зазначені витрати не в повній мірі відповідають критерію їх реальності, оскільки адвокат не приймав участь у чотирьох судових засідання, як це передбачено вищевказаним розрахунком надання правничої допомоги. Враховуючи викладене, розмір заявлених позивачем правових витрат вважається обґрунтованими саме на суму 31000 гривень. оцінюючи характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, приймаючи до уваги заяву представника позивача про зменшення витрат на правову допомогу та співмірність витрат на оплату послуг адвоката, суд дійшов висновку, що заявлені представником відповідача витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 10 000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суд першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21 (провадження № 61-11490св23).

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. 

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що розмір заявлених позивачем витрат є обґрунтованим у розмірі 31000,00 грн. і на підтвердження цьому надано належні докази. 

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Представником позивача ОСОБА_2 – адвокатом Хайнацькою І.О. подано заперечення на заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення, в якому остання вказує на неспівмірність заявлених до стягнення витрат, їх недоведеність, а також необов`язковість відшкодування частини витрат, а саме гонорару успіху. 

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю (див. додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20)).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (див. пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 757/59959/18-ц (провадження № 61-15847св24)).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Виходячи зі встановлених обставин та норм процесуального законодавства, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів апеляційного суду, дійшов вірних висновків, з привод того, що враховуючи характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, приймаючи до уваги заяву представника позивача про зменшення витрат на правову допомогу та співмірність витрат на оплату послуг адвоката, заявлені до стягнення витрати підлягають зменшенню до 10000,00 грн.

Вказані висновки вірні також враховуючи те, що зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Курило Наталії Валентинівни залишити без задоволення.

Додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року у цій справі залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 квітня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков