ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2175/26 Справа № 186/1861/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Шахтарськoго міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року в цивільній справі номер 186/1861/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року до Шахтарськoго міського суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала на підприємстві більше 20 років, завжди дотримувалася техніки безпеки.
22 грудня 2005 року з нею стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується актом форми Н-5 від 25 грудня 2005 року.
Згідно з довідкою МСЕК від 15 листопада 2006 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, безстроково.
У зв`язку з травмуванням, з 2025 року позивачка щорічно проходить лікування амбулаторно, стаціонарно, в санаторіях та пансіонатах, їй постійно прописують програми реабілітаційних заходів, але це ні до чого не призводить, захворювання не лікуються. Втрата профпрацездатності та група інвалідності позивачці встановлені безстроково, бо вона вже ніколи не одужає, що спричиняє їй не лише фізичні, але і моральні страждання. Вона позбавлена можливості працювати по господарству так, як могла це до травмування, та через хворобу була змушена змінити свій звичайний уклад життя, постійно звертатись за допомогою до лікарні, медичних приладів та особливих ліків, витрачати на це великі кошти, що ставить її у важке матеріальне становище. Хвороба прогресує, а тому позивачка живе зі страхом очікування гіршого стану, що спричиняє їй додаткових моральних страждань.
Позивачка просила суд стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаним з виробництвом, 250000,00 грн.
Рішенням Шахтарськoго міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд змінити рішення Шахтарськoго міського суду Дніпропетровської області від 15.10.2025 року по справі №186/1861/25, зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача внаслідок ушкодження здоров`я, до 50000,00 грн.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням чинного законодавства України, без врахування всіх фактичних обставин справи. Судом невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору та надана невірна оцінка доказам по справі.
Пунктом 7 Акту №83 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, встановлено, що причинами нещасного випадку було недотримання особистої безпеки в несприятливих погодних умовах(ожеледиця) ОСОБА_1 .
Причина травмування - не вплив небезпечних виробничих факторів, а стан дороги у місті, де травмувалась позивачка у віці 56 років через ожеледицю, не є відповідальністю відповідача, а відтак і відсутня провина відповідача у такому травмуванні.
У документах, наданих позивачкою, відсутні будь-які докази вини відповідача у негативних змінах у психологічному/психічному здоров`ї позивачки (негативних проявів, таких як: психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, тривога, дратівливість, почуття страху, поганий сон та інші прояви, на які посилається позивачка у позовній заяві) та причинно-наслідкового зв`язку таких наслідків із діянням (діями/бездіяльністю) відповідача.
З дати травмування, 22.12.2005 року, позивачка до 07.01.2025 року здійснювала трудову діяльність на тому ж місці роботи.
Суд першої інстанції не визначив факт відсутності у позивачки інших факторів, які можуть бути причиною психічних/психологічних страждань: супутні захворювання (в т.ч. але не виключно – COVID19) та/або аварії/смерті близької людини/інших психотравмувальних ситуацій/явищ, похилий вік позивачки - 76 років, та ухвалив рішення без врахування провини позивачки у отриманні травмування.
Від ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 107, 108, 109). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що згідно із записами у дублікаті трудової книжки від 01 липня 1975 року ОСОБА_1 працювала на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та була звільнена в зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-9).
25 грудня 2005 року затверджено Акт форми Н-5, яким підтверджується, що 22 грудня 2005 року з ОСОБА_1 , що обіймала посаду директора «Клубу Юних Техніків», стався нещасний випадок на виробництві, а саме: її було запрошено до профспілкового комітету шахти для узгодження та затвердження плану заходів для дітей в дні зимових канікул. Повертаючись з шахти рейсовим автобусом, йшла на робоче місце (в клуб) по вул. Октябрська, від зупинки до клубу, підслизнулася та впала, вдарившись спиною та головою об лід (а.с. 5-11).
Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ДНА-02 №015658 від 15 листопада 2006, позивачу первинно встановлено 50% втрати працездатності по трудовому каліцтву та ІІІ групу інвалідності, безстроково (а.с. 34).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в розмірі 100000,00 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
У відповідності до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Статтею 173 КЗпП України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Згідно з положеннями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».
25 грудня 2005 року затверджено Акт форми Н-5, яки м підтверджується, що 22 грудня 2005 року з ОСОБА_1 , що обіймала посаду директора «Клубу Юних Техніків», стався нещасний випадок на виробництві.
15 листопада 2006 року позивачці первинно встановлено 50% втрати працездатності по трудовому каліцтву та ІІІ групу інвалідності, безстроково.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки втрата працездатності позивачки сталася при виконанні трудових обов`язків, саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати їй моральну шкоду.
Розглядаючи довід апеляційної скарги щодо встановленого розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.
У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2024 року по справі №293/174/23 дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її збагачення.
Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Це має місце безпосередньо при первинному виявлені професійного захворювання. Позивачка звернулась з позовом про відшкодування моральної шкоди через майже 20 років з моменту її спричинення. Зі сплином часу ці чинники згладжуються, негативність наслідків морального характеру зменшується. 
З огляду на наведене, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд вважає, що довід апеляційної скарги з цього питання заслуговує на увагу, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 50000,00 грн. Такий розмір відшкодування буде достатнім та справедливим.
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав їм належну правову оцінку, та ухвалив судове рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам закону. 
Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» задовольнити.
Рішення Шахтарськoго міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року – змінити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: