13.04.26  Справа №469/406/20
2/469/14/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року селище Березанка

Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Тавлуя В.В., 
за участю секретаря судового засідання - Рогозевич С.О., 
учасники справи та їхні представники: 
прокурор - Обращенко Ю. В.,

представник 
Коблівської сільської ради 
Миколаївського району Миколаївської області - не з`явився, 
відповідачка ОСОБА_1 - не з`явилася, 
представник відповідачки - адвокат Репченко Д.В., 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні відповідача: Миколаївська 
районна державна адміністрація - не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Миколаївська районна державна адміністрація, про витребування земельної ділянки та зобов`язання знести дачний будинок,-
в с т а н о в и в:
Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області 01 червня 2020 року звернувся до Березанського районного суду з зазначеним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 09.03.2025 року просив :
- витребувати від ОСОБА_1 у власність територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586, розташовану в межах Рибаківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, на підставі ст.387 ЦК України;
- зобов`язати ОСОБА_1 знести (демонтувати) дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний їй на підставі свiдоцтва про право власностi на нерухоме майно №35504032 від 26.06.2014 року.
У обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на те, що в порушення вимог земельного та водного законодавства, містобудівної документації, будівельних норм і правил, надана у власність відповідачу  ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,03 га з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586 знаходиться в зоні рекреації, розташована у трикілометровій зоні узбережжя Азовського та Чорного морів, а тому на ній відповідно до містобудівної документації та державних будівельних норм і правил заборонено індивідуальне дачне будівництво. Крім того, відповідно до ст.88 Водного кодексу України спірна земельна ділянка входить до прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.
Так як на спірній земельній ділянці побудовано дачний будинок, загальною площею 79,4 кв. м, до якого відносяться залізобетонні стіни, навіс, душ, вбиральня, металеві ворота, огорожі та замощення, які нерозривно пов`язані із земельною ділянкою з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586, прокурор вважає, що належний захист права власності держави на спірну земельну ділянку вимагає покладення на відповідача  ОСОБА_1 обов`язку повернути її у стані, який існував до порушення прав, а саме:
шляхом знесення вищевказаного дачного будинку.
Також прокурор зазначив, що  ОСОБА_1 достовірно знала де саме розташована спірна земельна ділянка та те, що земельна ділянка накладається на землі прибережної захисної смуги Чорного моря та, відповідно, не могла використовуватись для індивідуального дачного будівництва, оскільки згідно загальнодоступних та відкритих джерел (дані порталів Google maps та Національної кадастрової карти), ділянка з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586 розташована у безпосередній близькості до узбережжя Чорного моря (від північної межі відстань до урізу води становить 240-250 м, від південної - 205-220 м) та Березанського лиману.
Посилаючись на наведені обставини прокурор просив задовольнити позов.

03 червня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження (Т.1, а.с.27-28).

16 червня 2020 року судом задоволено заяву прокурора про забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку та заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, здійснювати реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки; заборонено  ОСОБА_1 вчиняти із спірною земельною ділянкою 0,03га з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи (Т.1, а.с.39-40).

15 квітня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду (Т.1, а.с.137).

29 жовтня 2024 року ухвалою суду замінено первісного позивача у справі Миколаївську обласну державну адміністрацію на його правонаступника Коблівську сільську роду (Т.3, а.с.45-46).

25 листопада 2025 року судом постановлено ухвалу про повернення на стадію підготовчого провадження (Т.3, а.с.126-127).

17 лютого 2026 рокуухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (Т.3, а.с.156). 

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивача Коблівської сільської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Про дату, місце і час судового засідання повідомлялася неодноразово у порядку, передбаченому законом. 

Представник відповідачки адвокат Репченко Д.В. у судовому засіданні позов визнав частково. Зазначив, що не заперечує щодо витребування земельної ділянки. У частині решти вимог, а саме у зобов`язанні ОСОБА_1 знести (демонтувати) дачний будинок, просив відмовити обґрунтовуючи це тим, що вказаний будинок зареєстрований за відповідачкою на праві власності. 
Представник третьої особи Миколаївської РДА у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі за наявними в справі матеріалами.

Виходячи з положень ст.223 ЦПК України, враховуючи, що учасники справи, повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, вільно розпорядились належними їм процесуальними правами та що їх неявка не перешкоджає належному з`ясуванню обставин справи, судом розглянуто справу без участі осіб, що не з`явились у судове засідання. 

Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідачки та дослідивши матеріали справи судом встановивлено наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації №175 від 12 червня 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян України (9 чоловік) для індивідуального дачного будівництва із земель державної власності (запасу), за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у тому числі у власність відповідача ОСОБА_1 земельної ділянка площею 0,03 га з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586 для індивідуального дачного будівництва в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області (Т.1, а.с.14). 

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586  на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 26 червня 2014 року реєстраційною службою Березанського РУЮ Миколаївської області, зареєстроване право власності за відповідачкою  ОСОБА_1  (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №141065109 від 26 червня 2014 року) (Т.1, а.с.15). 

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що за відповідачкою  ОСОБА_1 зареєстрований на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер №606668448209, а саме, дачний будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площеюу 79,4 кв. м, до складу якого входять дачнй будинок, навіс, душ, вбиральня, металеві ворота, огорожа та замощення (Т.1, а.с.16).

Згідно з повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від 03 грудня 2019 року, надана у власність  ОСОБА_1 земельна ділянка розташована на землях рекреації, визначених відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженому постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112; вказаним проектом в зонах рекреації передбачено розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників, пам`яток культури (Т.1, а.с18). 

Згідно з витягом з Публічної кадастрової карти України, земельна ділянка з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586 розташована у безпосередній близькості до узбережжя Чорного моря (від північної межі відстань до урізу води становить 240-250 м, від південної - 205-220 м) та Березанського лиману(Т.1, а.с.17). 

Відповідно до повідомлення Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, у реєстрі відсутня інформація щодо видачі/реєстрації відповідачці  ОСОБА_1 документів, які дають право на виконання будівельних робіт, та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів в межах Рибаківської сільської ради Березанського району (Т.1, а.с.19). 

З повідомлення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 13 квітня 2020 року вбачається, що на спірній земельній ділянці 4820983900:09:000:1586 знаходиться металевий вагончик з навісом, колодязь  (Т.1, а.с.20-21).
Як вбачається з повідомлення Миколаївської ОДА від 06 грудня 2019 року, облдержадміністрації не було відомо про порушення головою Березанської РДА вимог земельного законодавства при виданні розпорядження №175 від 12 червня 2014 року, питання щодо розпорядження вказаними у ньому земельними ділянками, зокрема з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586  з ОДА не погоджувалось (Т.1, а.с.32). 

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.
Землі, зайняті прибережними захисними смугами, віднесено до земель водного фонду (ст.58 ЗК України).
За змістом ст.59 ЗК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для цілей, визначених цим Кодексом.
Як передбачено ч.4 ст.59 ЗК України, земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено.
У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. 
Окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірного розпорядження був відсутній, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом.
З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи є підстави вважати, що спірні земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги Чорного моря.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом. 

Таким чином, Березанською районною державною адміністрацією розпорядженням №175 від 12 червня 2014 року всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться у межах прибережної захисної смуги, для потреб, не передбачених законом.

Повноваження органів влади щодо розпорядження землями державної та комунальної власності визначені ст.122 ЗК України, зокрема, на підставі ч.3 вказаної статті (у редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного розпорядження) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.
Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (ч.5 ст.122 ЗК України).

Оскільки спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги та у силу закону не могла передаватися для індивідуального дачного будівництва, районна державна адміністрація, розпорядившись зазначеною земельною ділянкою для цілей, не передбачених законом, перевищила свої повноваження.

Встановлені обставини свідчать про те, що на момент звернення прокурора з позовом Миколаївська ОДА мала повноваження власника земельної ділянки, встановлені ч.5 ст.122 ЗК України.
Відповідно до ст.17 Закону України “Про основи містобудування” основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.
Абзацом 2 ст.48 Закону України “Про охорону земель” передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил), у яких зобороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (пункт “г” ч.2 ст.61 ЗК України, п.4 ч.1 ст.89 ВК України п.п.4 абз.3 п.2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів).
Згідно з п.10.17 ДБН 360-92, які відповідно до ст.1 Закону України “Про будівельні норми” є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури, у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво індивідуального житла, крім населених пунктів, вказаних у розпорядженні Кабінету Міністрів України.
Чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення містобудівною документацією - Проектом планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженим постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 № 112, - будівництво індивідуальних дачних будинків у вказаній зоні не передбачено.
Отже, ведення індивідуального дачного будівництва на спірній земельній ділянці суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам, а тому розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області у частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачки ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва не є законним.
Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України).
Відповідно до статті 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
На підставі ч.3 ст.52 ЗК України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.
Виходячи зі змісту ст.ст.51, 52, 61, 62 ЗК України на землі рекреаційного призначення можуть поширюватися обмеження, встановлені щодо прибережних захисних смуг, у тому числі заборона дачного будівництва.
Виходячи з викладеного, розпорядження Березанської районної державної адміністрації № 175 від 12 червня 2014 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці  ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель державної власності (запасу) в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області та надання у власність земельної ділянки, суперечить вимогам земельного та водного законодавства, не є законним.
У частині застосування обраних прокурором способів захисту інтересів держави суд зазначає таке.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204 гс 19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140 гс 19).
Позовна заява подана заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою державної власності.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України, треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.2 ст.152 ЗК).
У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. 
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07)).
Заволодіння приватними особами земельною ділянкою водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
Встановлення справедливого балансу між приватним і суспільним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності набувача земельної ділянки, зокрема, щодо його обізнаності з неможливістю набуття земельної ділянки.

У силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованих в межах прибережної захисної смуги земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту та відстань меж яких до урізу води Чорного моря становить близько 200 м., відповідач не могла не знати про фактичне місцезнаходження спірної земельної ділянки поблизу моря та, відповідно, відповідач могла та повинна були знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

На час прийняття оскаржуваного розпорядження діяли, зокрема, такі нормативні акти: Водний та Земельний кодекси України, Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, ДБН 360-92 “Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень”, які були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що перед безоплатним отриманням земельної ділянки відповідачкою ОСОБА_1 існували перешкоди для відповідача самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму земельної ділянки. 
Тому немає жодних підстав вважати, що відповідач був добросовісним та не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості. 

Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, вона, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).
За таких обставин суд погоджується, що "суспільним", "публічним" інтересом позовних вимог прокурора у цій справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок прибережної водоохоронної смуги із державного власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення у державну власність земель, що незаконно вибули з такої власності.
Спірна земельна ділянка розташована у межах законодавчо визначеної прибережної захисної суги Чорного моря, належить до земель водного фонду, і заволодіння нею відповідачкою відбулось усупереч вимогам закону, оскільки перехід права власності на це майно є неможливим. За таких обставин належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном, і спірні земельні ділянки підлягають поверненню власникові.
27 травня 2021 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин”, яким розділ Х Перехідних Положень Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, відповідно до якого землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім зазначених у цьому пункті винятків. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
На підставі ч.4 ст.122 ЗК України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), відповідно до якої обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті, Миколаївська обласна державна адміністрація на час виникнення спірних здійснювала повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.
Оскільки вказана земельна ділянка розташована в межах території Коблівської об`єднаної територіальної громади та не належить до земель, щодо яких п.24 Перехідних Положень Земельного кодексу України, передбачені винятки, повноваження Миколаївської ОДА щодо розпорядження земельною ділянкою з моменту набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” припинилися, перейшовши до Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради, яка відповідно до п.24 розділу Х Перехідних Положень ЗК України набула права володіння, користування та розпорядження нею, в тому числі право на її витребування.
Таким чином, встановивши, що метою пред`явлення позову є захист прав держави щодо володіння землями водного фонду, які не можуть передаватися у приватну власність для потреб, не передбачених законодавством, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги прокурора про повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення вимоги прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 знести (демонтувати) дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний їй на підставі свiдоцтва про право власностi на нерухоме майно № 35504032 від 26.06.2014 року, суд дійшов наступних висновків.

Представник відповідачки адвокат Репченко Д.В. заперечує проти задоволення вказаної вимоги посилаючись на те, що ОСОБА_1 є законним власником дачного будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, що унеможливлює задоволення вказаної позовної вимоги.

Оцінючи вказані доводи представника позивачки, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, і не оспорюється відповідачкою, отримавши у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 використовувала її у цілях (для забудови), що заборонені діючим законодавством України.
Вимога прокурора про знесення об`єктів будівництва, зведеного на ній з метою повернення земельної ділянки у придатному для використання стані є саме тим способом захисту цивільних прав та інтересів територіальної громади, за якого буде відновлено становище, яке існувало до порушення її прав на цю земельну ділянку.
Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
При цьому, суд вважає, що повернення спірної земельної ділянки у стані, який існував до її забудови переслідує легітимну мету контролю за використанням земельної ділянки згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, що належать до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги та розташована на відстані близько 240-250 метрів від урізу води.
Забудова спірної земельної ділянки об`єктами житлової забудови, зокрема, будівництво будинку та інших споруд, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, а тому таке використання прибережних захисних смуг не буде створювати сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина 1статті 87 ВК України).
Дотримання всіма особами встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному водному об`єкту.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово зазначалось, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України, частина 3 статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті18,19, пункти «а» і «б» частини 1 статті 91, пункти «а» і «б» частини 1 статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117)).
З огляду на зазначене суд вважає, що втручання держави у право мирного володіння власником зведеної будівлель і споруд на спірній земельній ділянці водного фонду у межах прибережної захисної смуги є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами народу України.
Крім того, у цій справі з огляду на характер спірних правовідносин, відсутня невідповідність заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, зведений на спірній земельній ділянці критеріям правомірного втручання у це право.
У даному випадку загальний інтерес знаходить свій вираз у контролі за використанням спірних земельних ділянок водного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ОСОБА_1 у збереженні права на збудоване майно на цій ділянці, отриманій з метою, що прямо суперечить закону. 
Остання беззаперечно в силу явних зовні та видимих природних ознак спірної земельної ділянки розумла, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі на незначній відстані від урізу води, а тому водночас могла розуміти, що забудова такої земельної ділянки порушує вимоги законодавства.
До такого переконання суд дійшов з огляду на те, що ОСОБА_1 , отримавши спірну земельну ділянку у власність у 2014 році для дачного будівництва, знаючи, що у 2020 році прокурор звернувся з позовом до суду про повернення земельної ділянки продовжила будівельні роботи на цій земельній ділянці.
Отже, відповідач ОСОБА_1 чітко знаючи та розуміючи, що придбана нею земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, на яких заборонено будь-яке будівництво та з приводу її прав на цій ділянці триває судовий розгляд, розпочала та продовжила її забудову.
З урахуванням наведеного, суд дійшов переконання, про наявність підстав для задоволення вимоги прокурора про зобов`язання відповідачки знести (демонтувати) дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Такими чином, суд дійшов висновку, що позовна заява прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь прокуратури сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які складаються із судового збору за задоволеними позовними вимогами майнового характеру та за подання заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -  
у х в а л и в:

Позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Миколаївська районна державна адміністрація, про витребування земельної ділянки та зобов`язання знести дачний будинок задовольнити у повному обсязі.

Витребувати від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , у власність територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером 4820983900:09:000:1586, розташовану в межах Рибаківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, на підставі ст.387 ЦК України.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , знести (демонтувати) дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний їй на підставі свiдоцтва про право власностi на нерухоме майно № 35504032 від 26.06.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь Миколаївської обласної прокуратури, ЄДРПОУ 02910048, Банк ДКСУ м.Києва, р/р НОМЕР_3 , сплачений судовий збір у сумі 5255,00 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 13 квітня 2026 року.

Суддя: