П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/40735/24	

Головуючий І інстанції: Дубровна В.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 30.04.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
30.12.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020р. по 27.11.2024р. (включно);
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020р. по 27.11.2024р. (включно) у сумі – 853 849,62 грн. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідач, на виконання рішення суду від 11.03.2024р. у справі №420/35559/23, здійснив виплату (доплату) належного йому розміру грошового забезпечення (тобто з порушенням строків його виплати). Разом із тим, відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки виплати коштів. Однак, відповідач зазначеної виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Відповідач надав до суду 1-ї інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020р. по 27.11.2024р. включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020р. по 27.11.2024р. включно у сумі 564 928,93 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 04.06.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні даного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2025р. та прийняти нове, яким позовні вимоги - залишити без задоволення.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
11.07.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Позивач - підполковник ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 03.11.2011р. по 20.05.2020р.
19.05.2020р. наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) №95, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_2 з 20.05.2020р. 
11.03.2024р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/35559/23, з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024р., зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008р. у сумі 85927,84 грн. При цьому, відповідача зобов`язано нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію-різницю грошового забезпечення 3853,63 грн. в місяць у сумі 102680,59 грн. за період з 01.03.2018р. по 20.05.2020р. відповідно до абз.4, 6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078), із урахуванням раніше проведених виплат.
28.11.2024р. на виконання даного рішення суду на картковий рахунок ОСОБА_1 отримав від відповідача суму індексації грошового забезпечення у розмірі - 185779,30 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%.
Вважаючи, що відповідачем у день його звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сума за період з 21.05.2020р. по 27.11.2024р. у розмірі - 564928,93 грн. у відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100).
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не погоджується із наведеними висновками суду попередньої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.
За змістом ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Як визначено п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.
При звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч.1 ст.116 КЗпП України).
Частиною 1 ст.117 КЗпП України також визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку.
За правилами ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Контекст цієї справи полягає саме у тому, що після виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (відповідача у справі) та зняття з усіх видів забезпечення, останній був переведений (вибув) до нового місця служби - Військової частини НОМЕР_2 .
Водночас, ОСОБА_1 під час проходження публічної служби у Військовій частині НОМЕР_1 не отримував суми індексації його грошового забезпечення в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. та індексації-різниці грошового забезпечення (3853,63 грн. в місяць) з 01.03.2018р. по 20.05.2020р. (дати вибуття до нового місця служби, а не звільнення його з військової служби), у зв`язку із чим між позивачем та відповідачем виник публічно-правовий спір.
Цей спір адміністративний суд вирішив на користь ОСОБА_1 , і на виконання судового рішення від 11.03.2024р. у справі №420/35559/23 відповідачем 28.11.2024р. виплачено індексацію грошового забезпечення позивача у розмірі - 185779,30 грн.
У межах же цієї справи, 30.12.2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, зокрема, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 21.05.2020р. по 27.11.2024р. включно.
Правова підстава цього позову - ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, фактично виходив з того, що за приписами ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату такого середнього заробітку.
З урахуванням того факту, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, допускається поширення норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті, судова колегія зауважує, що приписи ч.1 ст.47, ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України установлюють загальне правило, згідно з яким, у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
Межі дії диспозиції ч.1 ст.117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка вказує на умови, за наявності яких вступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Обставини, з настанням яких і необхідно здійснювати дане правило, пов`язані з саме фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або ж уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до ст.ст.116,117 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-IX.
Фактичні обставини цієї справи свідчать про те, що позивач не звільнявся з Військової частини НОМЕР_1 (а переводися до іншої в/частини) і відповідач, у даному випадку, не мав статусу власника або ж уповноваженого ним органу для проведення розрахунку в день звільнення позивача з військової служби.
Отже, фактичні обставини цієї справи не відповідають гіпотезі ч.1 ст.117 КЗпП України, а тому ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин. Поширення дії вказаної норми на випадок, який має місце у цій справі, протирічило б її змісту, сфері її дії й меті запровадження.
З огляду на вказані обставини й міркування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність будь-яких підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбаченого ч.1 ст.117 КЗпП України.
Аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2024р. у справі №520/1897/22 та від 26.06.2025р. у справі №400/8927/23, і вказані висновки відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду 1-ї інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. 
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 13.04.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: М.П. Коваль 

В.О. Скрипченко