УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 645/7337/23
провадження № 51-1210ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року щодо 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Молодова Вовчанського району Харківської області та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2025 року ОСОБА_4  визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
Судовими рішеннями ОСОБА_4  визнано винуватим у тому, що він 11 листопада 2023 року, перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 , в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел, спрямований на заподіяння смерті потерпілому, наніс ОСОБА_5 , один удар кухонним ножем в ділянку грудної клітки з лівої сторони та один удар в черевну порожнину. Смерть потерпілого не настала, оскільки йому своєчасно було надано медичну допомогу.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд.
На обґрунтування касаційних вимог засуджений зазначає, що апеляційним судом не в повній мірі враховано конкретні обставини провадження. В його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, оскільки він не мав умислу на вбивство сина. Зокрема, ОСОБА_4 вказує, що він діяв з неконкретизованим умислом та не намагався поцілити в життєво важливі органи потерпілого, не підготовлював заздалегідь кухонний ніж, самостійно припинив свої протиправні дії. Окрім цього, одне з нанесених ним поранень не було небезпечним для життя ОСОБА_5 . Засуджений стверджує, що його дії необхідно кваліфікувати відповідно до наслідків, які фактично настали, а саме - за ч. 1 ст. 121 КК. Покликається на позицію, викладену у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 629/1564/16-к, яку вважає релевантною.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додане до неї судове рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги слідує, що засуджений не погоджується з висновками апеляційного суду щодо кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК та вважає, що такі дії підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 121 КК.
Колегія суддів касаційного суду не погоджується з таким твердженням, оскільки під час перевірки рішення суду апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість його висновків про винуватість засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що версія сторони захисту про те, що ОСОБА_4 не мав умислу на вбивство потерпілого, а тому його дії мають кваліфікуватися за ч. 1 ст. 121 КК, суперечить встановленим фактичним обставинам та спростовується доказами, які в сукупності дають підстави вважати, що в цьому випадку засуджений діяв із прямим умислом на вбивство потерпілого.
Так, про наявність умислу на вбивство потерпілого свідчать дії засудженого, який спровокував конфліктну ситуацію з дружиною та в яку був змушений втрутитися   ОСОБА_5 для захисту матері. Після цього засуджений прийшов до кімнати сина та в ході подальшої сварки заподіяв йому два ножові поранення.
Цілеспрямоване застосування кухонного ножа розміром 27 см для завдання поранення передньої поверхні грудної клітки зліва за напрямком удару знизу вверх та у напрямку черевної порожнини зверху вниз, внаслідок чого було уражено селезінку, за встановлених судами обставин, свідчить про бажання ОСОБА_4 заподіяти потерпілому саме смерть, оскільки, як обране засудженим знаряддя злочину (ніж), так і локалізація спричинених ушкоджень (грудна клітка, черевна порожнина) вказують на умисел заподіяння саме смерті потерпілому.
За встановленою судами інформацією протягом останнього року між засудженим та ОСОБА_5 були постійні конфлікти,  ОСОБА_4  бив сина та погрожував його вбити, про що повідомила свідок ОСОБА_6 під час її допиту судом першої інстанції.
Суди дійшли правильного висновку, що засуджений чітко усвідомлював небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Про це додатково вказує його поведінка після вчинення злочину (він не залишився з сином, не намагався надати йому будь-якої допомоги чи викликати швидку, а пішов до найближчого магазину за алкогольними напоями).
Вочевидь спричинення цілеспрямованих ударів ножем у ділянку черевної порожнини та грудної клітки за своїм характером та локалізацією є такими, що несуть реальну загрозу для життя потерпілого, тобто реальну можливість настання смерті. Сам по собі факт припинення нанесення ударів ножем не є добровільною відмовою від доведення злочину до кінця, оскільки засудженим вже було спричинено кілька ударів, і навіть один цілеспрямований удар з такою локалізацією, яка має місце у цьому провадженні, міг призвести до наслідку у вигляді смерті потерпілого.
У цьому провадженні умисне завдання ножем удару в ділянку тіла, де розташовано життєво важливі органи, беззаперечно свідчить про умисел особи на вбивство, і такі дії засудженого правильно кваліфіковано як замах на ч. 1 ст. 115 КК.
Місцевий суд дійшов правильного висновку, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, що засуджений усвідомлено вчинював вищезазначені дії і усвідомлював реальну небезпеку настання наслідків у вигляді смерті. Підстав вважати, що особа заподіює удари ножем у область грудної клітки та черевну порожнину і не бажає настання наслідків у вигляді смерті у колегії суддів немає. 
Тому висновки судів попередніх інстанцій, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК.
Покликання на практику ККС не є релевантним, оскільки у всіх справах такої категорії для розмежування умисного вбивства із суміжними складами злочинів слід виходити із конкретних індивідуальних обставин кожної справи.
Відтак ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є законною, вмотивованою і обґрунтованою.
Відомостей, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, як про це вказує засуджений у поданій касаційній скарзі, Судом не встановлено.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 січня 2026 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3