ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Справа № 915/1097/20(915/2174/25) 

м. Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Давченко Т.М. 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу № 915/1097/20(915/2174/25)
позовної заяви Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість»
до відповідача Державне підприємство «Миколаївський суднобудівний завод»
про стягнення коштів в сумі 24561535,08 грн
у межах справи 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240) 
розпорядник майна: арбітражний керуючий Шалашний Леонід Олександрович;

встановив:
В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240). 
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240) визначено суддю Давченко Т.М.
До Господарського суду Миколаївської області звернулось Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість» з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» заборгованість у розмірі 24561535,08 грн та витрат на сплату судового збору у сумі 294738,42 грн.
Підставою позову позивачем зазначено неналежне виконання відповідачем умов договорів позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 та від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24, відповідно до умов яких Концерн як позикодавець передав підприємству як позичальнику в якості безпроцентної поворотної фінансової допомоги грошові кошти у сумі 18883950,00 грн та у сумі 6000000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позичених коштів у строк та в порядку, визначені в договорах, а саме зобов`язань щодо повернення позивачу в повному обсязі сум позики, внаслідок чого утворилася заборгованість у спірній сумі. Також позивачем за договором від 09.04.2021 нараховано інфляційні втрати та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та штраф відповідно до умов договору.
Позивач також просить суд про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.12.2025 справу № 915/2174/25 передано судді Давченко Т.М.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Ухвалою від 31.12.2025 прийнято справу № 915/2174/25 до свого провадження для розгляду в межах справи № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240), присвоєно їй номер 915/1097/20(915/2174/25) та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено для учасників справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи.
11.02.2026 до суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому представник просить долучити до матеріалів справи протоколи створення та перевірки кваліфікованих електронних підписів, що підтверджують підписання договору від 23.07.2024. 
Ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялася до електронних кабінетів сторін, яка доставлена 31.12.2025, що вбачається із довідок про доставку документа в кабінет електронного суду.
Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило.
Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, не скористався.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ураховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України.
Згідно із ч 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
09.04.2021 між Державним концерном «Укроборонпром» (надалі – позикодавець, позивач), з однієї сторони, та ДП «Миколаївський суднобудівний завод» (надалі – позичальник, відповідач) з іншої сторони, було укладено договір позики № UOP-10.2-72-Д-21 (далі - договір позики), відповідно до п. 1.1. якого в порядку на умовах, визначених договором, позикодавець передає позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти (надалі – позика), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів у розмірі, визначеному п. 2.1. договору, у строк та в порядку, визначеними цим договором.
Згідно п. 1.2. договору позика за цим договором є безпроцентною.
Відповідно до п. 2.1. договору сума позики за договором становить 18883950,00 грн.
Згідно п. 3.1. договору позикодавець протягом п`яти банківських днів з дати укладення договору перераховує суму позики в безготівковій формі на розрахунковий рахунок позичальника.
Відповідно до п.4.1. договору перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п. 3.1. договору і закінчується 31.08.2021.
Згідно п. 4.2. договору строк, визначений у п. 4.1. цього договору, може бути продовжений за письмовою згодою сторін, відповідно до чинного законодавства України.
Згідно п. 5.1. договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в межах строку, на який вона надана.
Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання однією зі сторін, така сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні завдані збитки.
Згідно п. 6.3. договору у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів з позичальника додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків від суми боргу.
Позичальник сплачує неустойку (пеню, штраф), інші штрафні санкції незалежно від відшкодування збитків. Неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення (п.п. 6.4., 6.5. договору).
Відповідно до п. 7.1. договору усі спори і розбіжності, що виникають з договору або у зв`язку з даним договором, вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п. 7.2. договору за всіма видами зобов`язань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовилися встановити позовну давність тривалістю двадцять років.
Згідно п. 8.3. договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту виконання позичальником своїх зобов`язань за договором у повному обсязі. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань за даним договором.
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору від 09.04.2021 позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 18883950,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 22.04.2021 №1824 (у розмірі 3500000,00 грн) та від 22.05.2021 №1874 (у розмірі 15383950,00 грн), з призначенням платежу – позика згідно договору № UOP-10.2-72-Д-21 від 09.04.2021.
28.12.2021 відповідачем позивачу було повернуто 3217020,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 1260 від 28.12.2021 (призначення платежу – повернення фінансової допомоги згідно договору № UOP-10.2-72-Д-21 від 09.04.2021).
Як вказує позивач, відповідачем на дату закінчення строку дії договору сума позики в повному обсязі повернута не була.
Надалі позивачем на поштову адресу відповідача було направлено претензію від 04.11.2022 №UOP 2.2 -7120 про сплату заборгованості в сумі 15666930,00 грн.

Також 23.07.2024 між Державним концерном «Укроборонпром» (надалі – позикодавець, позивач), з однієї сторони, та ДП «Миколаївський суднобудівний завод» (надалі – позичальник, відповідач) з іншої сторони, було укладено договір позики № UOP-10.2-61-Д-24 (далі - договір позики), відповідно до п. 1.1. якого в порядку на умовах, визначених договором, позикодавець передає позичальнику у якості поворотної фінансової допомоги грошові кошти (надалі – позика), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів у розмірі, визначеному п. 2.1. договору, у строк та в порядку, визначеними цим договором.
Згідно п. 1.2. договору позика за цим договором є безпроцентною.
Відповідно до п. 2.1. договору сума позики за договором становить 6000000,00 грн.
Згідно п. 3.1. договору позикодавець протягом п`яти банківських днів з дати укладення договору перераховує суму позики в безготівковій формі на розрахунковий рахунок позичальника. Надання суми позики позикодавцем позичальнику може здійснюватися одноразово або частинами.
Відповідно до п. 4.1. договору перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п. 3.1. договору і закінчується 31.12.2024.
Згідно п. 4.2. договору строк, визначений у п. 4.1. цього договору, може бути продовжений за письмовою згодою сторін,відповідно до чинного законодавства України.
Згідно п. 5.1. договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в межах строку, на який вона надана.
Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання однією зі сторін, така сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні завдані збитки.
Відповідно до п. 7.1. договору усі спори і розбіжності, що виникають з договору або у зв`язку з даним договором, вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п. 7.2. договору за всіма видами зобов`язань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовилися встановити позовну давність тривалістю двадцять років.
Згідно п. 8.3. договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту виконання позичальником своїх зобов`язань за договором у повному обсязі. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань за даним договором.
Договір підписано сторонами за допомогою КЕП.
Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору від 23.07.2024 позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 6000000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 8910 від 23.07.2024, з призначенням платежу – поворотна фінансова допомога (позика), згідно договору від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24.
Як вказує позивач, відповідачем на дату закінчення строку дії вказаного договору сума позики повернута не була.
Надалі позивачем на поштову адресу відповідача було направлено претензію від 28.11.2025 №UOP 2.2 -10904 про сплату заборгованості в сумі 6000000,00 грн.
За твердженнями позивача, станом на дату подання позову кошти за договорами позики відповідачем не були повернуті, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договорів позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 та від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24 врегульовані положеннями ст.ст. 1046-1050 ЦК (загальні положення про позику).
Виконання цивільних і господарських зобов`язань, які виникли з договору, врегульовано відповідними положеннями ЦК про договір та зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що на виконання умов укладених між сторонами договорів позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 та від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24 позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 24883950,00 грн, а саме: 
- за договором позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 - 18883950,00 грн (відповідно платіжних доручень від 22.04.2021 №1824 на суму 3500000,00 грн, від 22.05.2021 №1874 на суму 15383950,00 грн); 
- за договором позики від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24 - 6000000,00 грн (відповідно до платіжної інструкції № 8910 від 23.07.2024).
Відповідно до п. 4.1. договорів позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 та від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24 перебіг строку, на який надається позика, починається з моменту перерахування коштів позичальнику відповідно до п. 3.1. і закінчується 31.08.2021 та 31.12.2024 відповідно.
Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що строк виконання зобов`язань відповідача за договорами позики є таким, що настав. 
Як встановлено, 28.12.2021 відповідачем позивачу було повернуто 3217020,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 1260 від 28.12.2021 (призначення платежу – повернення фінансової допомоги згідно договору № UOP-10.2-72-Д-21 від 09.04.2021).
Але всупереч умов договору та вищенаведених норм законодавства поворотна фінансова допомога відповідачем позивачу в повному обсязі не повернута, заборгованість відповідача перед позивачем складає загальну суму 21666930,00 грн, з якої 15666930,00 грн – неповернута сума позики за договором № UOP-10.2-72-Д-21 від 09.04.2021, 6000000,00 грн - неповернута сума позики за договором позики від 23.07.2024 № UOP-10.2-61-Д-24.
Відповідачем не надано доказів повернення суми позики в загальному розмірі 21666930,00 грн за укладеними договорами позики.
Отже, за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 21666930,00 грн.
З урахуванням викладеного, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 21666930,00 грн.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу належить задовольнити.

Суд також вважає обґрунтованою вимогу АТ «Українська оборонна промисловість» про стягнення з відповідача 3 % річних та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, за прострочення виконання договірних зобов`язань за договором позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21. 
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем вартості наданих послуг з охорони) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.
Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.
Враховуючи те, що відповідачем не були виконані зобов`язання перед позивачем за спірними договорами щодо оплати наданих послуг у встановлений законом строк, відповідно відповідачем було допущено прострочення виконання своїх зобов`язань за договорами на підставі виставлених позивачем рахунків на оплату.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.
Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.
Суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.
Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів оплати, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати. 
Згідно виконаного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, позивачем нараховано 3% річних по договору від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 у розмірі 101796,48 грн та інфляційні втрати у сумі 457599,69 грн.
Відповідачем контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надано.
Судом за допомогою програми «IpLex» здійснено перерахунок 3% річних по договору від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21, з урахуванням вірно визначеного періоду прострочення зобов`язань (з 19.12.2021 по 27.12.2021 на суму заборгованості у розмірі 18883950,00 грн; з 29.12.2021 по 23.02.2022 на суму заборгованості у розмірі 15666930,00 грн) та встановлено, що розмір 3% річних становить 87367,45 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
Отже, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14429,03 грн (101796,48 грн – 87367,45 грн ) задоволенню не підлягають.
Судом за допомогою програми «IpLex» здійснено перерахунок інфляційних втрат по договору від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 на суму заборгованості у розмірі 15666930,00 грн за період прострочення зобов`язань з січня 2022 року по лютий 2022 року та встановлено, що розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 457599,69 грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо стягнення з відповідача пені за договором позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21, суд зазначає наступне.
Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Таким чином, яким би способом не визначався в договорі розмір неустойки, він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний (якщо він встановлений).
Отже, приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" законодавчо обмежений розмір пені за прострочку платежу розміром подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки і відповідно, якщо розмір пені, встановлений договором, є меншим від подвійної облікової ставки НБУ застосовується розмір пені встановлений договором.
Згідно з п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань” N 14 від 17 грудня 2013 року день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.
Згідно п. 6.3. договору позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від суми боргу за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів з позичальника додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків від суми боргу.
Позичальник сплачує неустойку (пеню, штраф), інші штрафні санкції незалежно від відшкодування збитків. Неустойка (штраф, пеня), інші штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення (п.п. 6.4., 6.5. договору).
Так, згідно наданого до суду розрахунку позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за договором позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21 у загальному розмірі 1238523,81 грн, а саме: за період прострочення зобов`язань з 19.12.2021 по 28.12.2021 (пеня становить 188839,50 грн); за період з 19.12.2021 по 23.02.2022 (пеня становить 1049684,31 грн). Розрахунок здійснено виходячи з розміру пені, зазначеного в п. 6.3. договору.
Відповідачем контррозрахунку пені суду не надано.
Судом здійснено перерахунок пені, з урахуванням положень ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, та вірно визначеного періоду прострочення зобов`язань (з 19.12.2021 по 27.12.2021 на суму заборгованості у розмірі 18883950,00 грн; з 29.12.2021 по 23.02.2022 на суму заборгованості у розмірі 15666930,00 грн) та встановлено, що розмір пені становить 553392,37 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення пені у сумі 685131,44 грн (1238523,81 грн - 553392,37 грн) задоволенню не підлягають. 
Також позивач нарахував штраф у розмірі 1096658,10 грн, згідно п. 6.3. договору позики від 09.04.2021 № UOP-10.2-72-Д-21.
Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування штрафу, судом встановлено, що нарахування штрафу здійснено позивачем арифметично правильно та вірно.
Отже, вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1096658,10 грн підлягають задоволенню.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Також судом засвідчується, що відповідно до п. 50 постанови Пленуму Верховного Суду України №15 від 18.12.2009р. "Про судову практику в справах про банкрутство", додаткові вимоги працівників боржника щодо виплати заробітної плати мають обліковуватись арбітражними керуючими залежно від її нарахування та задоволення протягом часу провадження справи про банкрутство.
Засвідчуються судом також і ті обставини, що порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.
Вищевикладена позиція знайшла своє відображення у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-76цс14.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 76,77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд керується положеннями ч. 5 ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 13, 20, 73-80, 129, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод», (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38, код ЄДРПОУ 14313240) на користь Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» (04119, м. Київ, вул.. Дегтярівська, 36, код ЄДРПОУ 37854297) грошові кошти в загальному розмірі 23861974,61 грн, з якої: 21666930,00 грн – основний борг за договорами позики, 87367,45 грн – 3% річних, 457599,69 грн – інфляційні втрати, 553392,37 грн – пеня, 1096685,10 грн – штраф, а також 286343,69 грн судового збору.
3. В іншій частині позову – відмовити.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Т.М. Давченко