ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №585/3496/25 
Номер провадження 22-ц/816/1761/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черних О. М. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Замченко А. О. 
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Яцун О.П. на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Цвєлодуб Г.О. від 30 січня 2026 року про зупинення провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗ-СХІД» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Криниця+» про визнання укладеною додаткової угоди та визнання відсутнім права оренди,
встановив:
1. Описова частина
10 вересня 2025 року ТОВ «РАЙЗ –СХІД» звернулося до суду з позовом, за яким просило: визнати укладеною додаткову угоду № БН від 02 грудня 2024 року до договору оренди землі « БН від 13 квітня 2018 року між ТОВ «РАЙЗ-СХІД» та ОСОБА_2 в редакції, яку вони вказали в резолютивній частині позову; визнати відсутнім у Фермерського Господарства «Криниця +» права оренди земельної ділянки площею 4,1331 га, кадастровий номер 5924187600:03:001:0076, розташованої на території Погожокриницька с/р Роменського району Сумської області, номер запису про інше речове право: 59779705.
30 січня 2026 року представник позивача - адвокат Саєнко О.О. звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у цій справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 456/252/22 Великою Палатою Верховного Суду.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2026 року провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз-Схід» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Криниця+», про визнання укладеною додаткової угоди та визнання відсутнім права оренди – зупинено, до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №456/252/22 Великою Палатою Верховного Суду.
Суд першої інстанції у своєму рішенні послався на пункт 10 частини 1 статті 252 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Яцун О.П., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вважає, що судом першої інстанції не наведено обґрунтування подібності правовідносин у цій справі з відносинам у справі № 456/252/22, не проаналізовано предмети і підстави позовів, не вказано, яким чином висновки, що будуть викладені Великою Палатою, вплинуть на розгляд цієї справи. Вважає, що зупинення провадження у справі призведе до затягування розгляду справи. Вказала, що зупинення провадження порушує право відповідачки на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 лютого 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 02 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 02 березня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Позиція апеляційного суду 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, його висновки суду не відповідають обставинам справи (стаття 379 ЦПК України).
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Яцун О.П. підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
2. Мотивувальна частина
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ТОВ «РАЙЗ –СХІД» до ОСОБА_3 , Фермерського господарства «Криниця +». В своїх позовних вимогах позивач просив суд: визнати укладеною додаткову угоду № БН від 02 грудня 2024 року до договору оренди землі « БН від 13 квітня 2018 року між ТОВ «РАЙЗ-СХІД» та ОСОБА_2 в редакції, яку вони вказали в резолютивній частині позову; визнати відсутнім у Фермерського Господарства «Криниця +» права оренди земельної ділянки площею 4,1331 га, кадастровий номер 5924187600:03:001:0076, розташованої на території Погожокриницька с/р Роменського району Сумської області, номер запису про інше речове право: 59779705.
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому необхідно зупинити провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції. 
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднанню палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Визначаючи наявність передбачених статтею 252 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 10 частини 1 цієї статті, застосовується у тому разі, коли у інших справах, які переглядаються у касаційному порядку вирішуються питання у подібних правовідносинах та від результату їх розгляду залежить можливість розгляду справи, що розглядається.
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 265/2189/20 вказано, що: «підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, у якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України)».
Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції, виходив з того, що дану справу недоцільно розглядати до закінчення перегляду у касаційному порядку справу № 456/252/22, оскільки правовідносини у справі № 456/252/22 подібні правовідносинам у справі № 585/3496/25.
Надаючи тлумачення терміну «подібні правовідносини» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20 вказала, що цей термін може означати як ті відносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, тобто суб`єкту, об`єкту та юридичного змісту, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкта, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний законне вимагає встановлювати тотожність. У визначених випадках, зокрема, пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України, необхідно встановити подібність правовідносин (відносин), що з огляду на значення слова «подібний» не завжди означає тотожність.
Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями.
Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Правовідносини у цій справі та справі № 585/346/25 не є подібними за змістом зі справою № 456/252/22, адже у справі, яка передана на розгляд до Великої Палати Верховного Суду вирішується питання щодо єдиного належного способу захисту прав орендодавця.
Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважав необхідним відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), відступу від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) та у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24), від висновку Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23, в частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
Як вбачається зі змісту Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.10.2025 у справі № 456/252/22 ухвалою від 25 червня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), відступу від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) та у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24), від висновку Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23, в частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. 
Колегія суддів Другої судової палати вважала за необхідне підтвердити та уточнити висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) про те, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт можна спростувати не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, - шляхом викладення у мотивувальній частині судового рішення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок та/або скасування відповідного речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, залежно від установлених обставин.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про зупинення провадження у справі.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містить мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновку про зупинення провадження у справі.
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував, у чому полягає подібність правовідносин, а лише обмежився посиланням на положення пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України та погодився з клопотанням представника позивача.
Інститут зупинення провадження у справі не може бути застосований на шкоду іншим учасникам справи, меті цього інституту та принципам цивільного судочинства, а також призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17липня 1997року №475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року,Першого протоколу та протоколів№ 2,4,7та 11до Конвенції» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
ЄСПЛ зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, від 21 жовтня 2010 року, § 47).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином ухвала про зупинення провадження постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Яцун Оксани Петрівни- задовольнити.
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2026 року про зупинення провадження - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -  	О. М. Черних	

Судді: В. І. Криворотенко 

А. О. Замченко