Справа № 127/38711/25 
Провадження № 33/801/148/2026
Категорія: 146 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кашпрук Г. М.
Доповідач: Матківська М. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Матківська М. В.,
розглянувши за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його захисника – адвоката Савинського Сергія Миколайовича
апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 
на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 122-4, 124 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №532252 складеного 05 грудня 2025 об 11 год 34 хв, - водій ОСОБА_1 23 листопада 2025 о 14 год 23 хв в м. Вінниці по вул. Ватутіна керував транспортним засобом марки «Renault Duster» д. н. з. НОМЕР_1 , під час руху не був уважним, не стежив за зміною дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості руху, щоб постійно контролювати рух транспортного засобу, в зв`язку з чим здійснив наїзд на електроопору, внаслідок чого транспортний засіб та електроопора отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 12.1, п. 2.3 б) ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Крім того, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №532267 складеного 05 грудня 2025 об 11 год 45 хв, , - водій ОСОБА_1 23 листопада 2025 року о 14 год 25 хв в м. Вінниці по вул. Ватутіна, керуючи транспортним засобом марки «Renault Duster» д. н. з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на електроопору, після чого залишив місце пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10 а) ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 122-4 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2026 року судові справи № 127/38711/25 та № 127/38714/25 об`єднано в одне провадження, присвоївши номер № 127/38711/25.
Визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП, врахувавши ч. 2 ст. 36 КУпАП, застосовано до нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір 665,60 грн. в дохід держави. 
В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , пославшись на незаконність постанови суду першої інстанції, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою закрити відносно нього провадження у справі за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП, з наступних підстав: провадження за ст. 124 КУпАП - закрити у зв`язку з вчиненням дій у стані крайньої необхідності (п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП); провадження за ст. 122-4 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення (відсутність умислу) та вчиненням дій у стані крайньої необхідності (п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП).
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що з суб`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП характеризується наявністю виключно прямого умислу. Він не мав наміру залишати місце ДТП з метою втечі, оскільки в момент одразу після зіткнення перебував у стресовому стані та не до кінця усвідомлював характер своїх дій. Ситуація ускладнювалася різким погіршенням фізичного самопочуття внаслідок аварії. Він потребував негайної медичної допомоги, що є об`єктивним фактом, який підтверджується подальшим викликом на місце події бригади швидкої медичної допомоги. 
Враховуючи, що він діяв в умовах фізичної травми та шокового стану, що підтверджується медичною документацією, його дії підлягають такій самій кваліфікації із закриттям провадження на підставі ст. 18 КУпАП.
При цьому, він діяв з метою отримання допомоги та пошуку альтернативного засобу зв`язку для повідомлення про пригоду правоохоронцям, оскільки його телефон не працював, а не з метою ухилення від відповідальності.
Вважає, що суд першої інстанції не дослідив, що першопричиною ДТП став небезпечний маневр іншого водія, який створив аварійну обстановку. Матеріали справи не містять належних доказів, що саме його дії знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП.
Як механізм виникнення ДТП (вимушений маневр для уникнення зіткнення), так і подальше залишення місця події, що полягало у потребі невідкладної медичної допомоги внаслідок травми та шоку, були вчинені у стані крайньої необхідності (ст. 17, 18 КУпАП). Оскільки вчинення дії особою в стані крайньої необхідності є обставиною, що виключає адміністративну відповідальність, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Також вважає, що застосоване до нього покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком 1 рік є надто суворим, а матеріалами справи взагалі не доведено його вини.
У судовому засіданні особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник – адвокат Савинський С. М. (у судовому засіданні в режимі відеоконференції) доводи викладені в апеляційній скарзі підтримали, просять її задовольнити. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованими ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Статтею 124 КУпАП визначено, що порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.
Статтею 122-4 КУпАП врегульовано відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні. За такі дії настає відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, або застосування адміністративного арешту на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
Відповідно до вимог статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
За правилами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, згідно вимог статті 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно вимог статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з правовою позицією, викладеною в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23 грудня 2005 року, при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247 і 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
В результаті дослідження матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що водій ОСОБА_1 23 листопада 2025 о 14 год 23 хв в м. Вінниці по вул. Ватутіна керував транспортним засобом марки «Renault Duster» д. н. з. НОМЕР_1 , під час руху не був уважним, не стежив за зміною дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості руху, щоб постійно контролювати рух транспортного засобу, в зв`язку з чим здійснив наїзд на електроопору, внаслідок чого транспортний засіб та електроопора отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками (а. с. 1).
Після зазначених дій ОСОБА_1 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої був причетний (а. с. 16). 
Згідно п. 12.1 ПДР під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Згідно п. 2.3.б Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Згідно пункту 2.10.а Правил дорожнього руху, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.
Перевіривши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, доведена матеріалами справи, а саме: 
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №532252 від 05 грудня 2025 року; 
- схемою місця ДТП (а. с. 3); 
- поясненнями правопорушника ОСОБА_1 , наданими у день вчинення ДТП (а. с. 5), а також у день оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (а. с. 7); 
- поясненнями свідка ОСОБА_2 (а. с. 6).
Зазначені докази у сукупності відповідають змісту протоколу серії ЕПР1 №532252 від 05 грудня 2025 року, а доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують. 
Посилання апеляційної скарги на те, що першопричиною дорожньо-транспортної пригоди нібито був небезпечний маневр іншого водія, який створив аварійну обстановку, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані.
Зазначені доводи суперечать письмовим поясненням, наданим самим правопорушником, не підтверджуються письмовими поясненнями свідка та у зв`язку з цим оцінюються судом як спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення. 
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу не те, що відповідно до доданої до апеляційної скарги виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» м. Вінниця від 23 листопада 2025 року у ОСОБА_1 діагностовано S20.2 – Забій грудної клітки, ступінь тяжкості – середня; S70.0 – Забій ділянки кульшового суглоба, ступінь тяжкості – легка. 
При цьому, відповідно до знімку з відео нагрудної бодікамери № 0167744, що міститься на компакт диску (а. с. 11), а також зі змісту письмових пояснень ОСОБА_1 (а. с. 5) вбачається, що 23 листопада 2025 року він повернувся на місце ДТП, та брав участь в оформленні матеріалів. 
Як уже зазначено, відповідальність за ст. 122-4 КУпАП настає за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні. 
При цьому суб`єктивна сторона цього правопорушення може бути виражена виключно у формі прямого умислу. Це означає, що особа повинна не лише усвідомлювати факт пригоди, а й свідомо бажати уникнути відповідальності шляхом розриву свого зв`язку з транспортним засобом та обставинами події.
Відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.
Крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
Вчинення протиправного діяння в стані крайньої необхідності представляє собою дії правопорушника спрямовані на усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, встановленому порядку управління, але за умов, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунена іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена.
Апеляційний суд погоджується з доводами правопорушника про те, що його дії були виправданими, необхідними в конкретній дорожній ситуації та спрямованими на збереження його життя і здоров`я.
Крім того, суд враховує факт повернення ОСОБА_1 на місце дорожньо-транспортної пригоди для оформлення матеріалів адміністративного правопорушення, а також відсутність потерпілих осіб унаслідок ДТП. 
Очевидно, що у цьому конкретному випадку, заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена, а доказів того, що водієм була завдана шкода будь-яким іншим учасникам дорожнього руху, немає.
Тобто, ОСОБА_1 в даному випадку діяв у стані крайньої необхідності, а тому у відповідності до ст. 17 КУпАП, не може нести адміністративну відповідальність за ст. 122-4 КУпАП.
Пунктом 4 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову. 
За таких обставин, постанову суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 122-4 закрити на підставі п. 4 ст. 247 КУпАП.
При цьому, визначаючи міру покарання за вчинене ОСОБА_1 правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП апеляційний суд зазначає наступне.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).
Одним із видів покарань у розумінні ЄСПЛ є штрафи. Суворість цього примусового заходу оцінюється через його розмір, проте у визначенні правової природи такого заходу для ЄСПЛ важливішою є мета, з якою призначається штраф, ніж його розмір.
У рішенні по справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v Turkey) від 28.09.1999 року Європейським судом з прав людини штраф у розмірі 60 DM, був оцінений як покарання, з огляду на цілі його застосування.
Відповідно до положень ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Стаття 33 КУпАП визначає, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе застосування до ОСОБА_1 більш м`якого адміністративного стягнення – у виді штрафу, застосування якого буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2026 року скасувати та прийняти нову постанову.
Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.
Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.122-4 КУпАП закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 665,60 грн. в дохід держави.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя	М. В. Матківська