ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 139/808/23
провадження № 61-12785св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Мурованокуриловецька селищна рада Вінницької області,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року в складі судді Коломійцева В. І. та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в складі колегії суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області (далі - Мурованокуриловецька селищна рада) про встановлення фактів та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_3 , після смерті якої вона прийняла спадщину, подавши нотаріусу заяву.
Після смерті матері вона знайшла в її документах заповіт ОСОБА_4 на користь своєї матері. Предметом спадкування є дві земельних ділянки, отримані спадкодавцем у результаті паювання. З цього приводу вона звернулася до приватного нотаріуса, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин «тітка-племінниця» між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
По-батькові спадкоємиці зазначено « ОСОБА_5 », в той час, коли прізвище племінниці спадкодавця (матері позивача) - « ОСОБА_6 ». Отже, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була рідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Водночас ОСОБА_7 була матір`ю ОСОБА_3 та бабою позивача, а відповідно ОСОБА_3 була рідною племінницею ОСОБА_4 .
Крім того, ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, як особа, яка постійно проживала/була зареєстрована зі спадкодавцем.
Позивач є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців немає.
ОСОБА_1 просила:
встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною племінницею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
встановити факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіту від ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , написаного та посвідченого 01 лютого 2001 року секретарем Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області Івасищиною Н. І., зареєстрованого в реєстрі за № 10;
визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельні ділянки: площею 2,7664 га, кадастровий номер 0522887800030020033, яка розташована на території Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, та площею 0,2317 га, кадастровий номер 0522887800030010184, яка розташована на території Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була племінницею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлено факт, що заповіт від імені ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 01 лютого 2001 року, секретарем Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області Івасишиною Н. І., зареєстрований в реєстрі за № 10, належить ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має можливості у позасудовому порядку підтвердити факт родинних відносин та відповідно встановити факт належності заповіту. Встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, оскільки зі встановленням родинних відносин законодавство пов`язує здійснення заявником особистих немайнових чи майнових прав, зважаючи на відсутність спору щодо встановлення вказаних фактів. Тому суд першої інстанції вважав доведеним факт родинних відносин між ОСОБА_3 як племінницею та ОСОБА_4 як тіткою. За таких обставин задовольнив вимоги про встановлення факту родинних відносин та факту належності заповіту.
Оскільки факти родинних відносин між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та належності заповіту ОСОБА_3 є доведеними, у позивача відсутні перешкоди для оформлення права власності на спадкове майно в позасудовому (нотаріальному) порядку. Отже, вимоги у частині визнання за ОСОБА_1 як спадкоємцем ОСОБА_3 права власності на спадкове майно задоволенню не підлягає.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки.
Апеляційний суд вказав, що підставою для невидачі нотаріусом ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки була недоведеність родинних стосунків між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , а не будь-які інші підстави, які необхідно встановлювати в судовому порядку та які перешкоджають отримати «право». Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вказаної позовної вимоги у зв`язку з її передчасністю.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У вересні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником  ОСОБА_2 . Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання за нею права власності в порядку спадкування на земельні ділянки та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Касаційна скарга з урахуванням її уточнення мотивована тим, що:
суди допустили порушення процесуального закону, неправильно застосували норми матеріального права, не в повній мірі дослідили обставини справи, що вплинуло на законність і обґрунтованість висновків суду. Тому судові рішення є незаконними і необґрунтованими, а отже, такими, що підлягають скасуванню;
оскільки особа, щодо якої необхідно встановити факт належності правовстановлюючого документа, померла, то встановити факт родинних відносин та належності заповіту можливо лише в судовому порядку;
юридичний факт встановлюється у позовному провадженні, коли іншою/другою вимогою у цій справі є спір про право (право на спадщину). У такому разі всі вимоги розглядаються у позовному провадженні. Оформити право власності в іншому порядку, крім судового, немає можливості, адже існує чинна відмова нотаріуса;
при прийнятті рішень суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду;
суди проігнорували те, що приватний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину. Тому суди спір по суті пред`явлених позовних вимог фактично не вирішили та необґрунтовано відмовили у задоволенні позову в повному обсязі;
оформлення спадщини - це позасудова процедура, але суди можуть втручатися в неї, якщо неможливо оформити спадщину в позасудовому порядку, що має місце в цій справі. Такі вимоги є одним з ефективних і поширених способів захисту у справах щодо спадкових правовідносин. Так суд повинен оцінити, чи дійсно є реальна можливість оформлення спадщини в позасудовому порядку.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки. Тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги до 29 листопада 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 139/808/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У грудні 2024 року матеріали справи № 139/808/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 09 грудня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року в справі № 691/1237/20, від 09 червня 2021 року в справі № 694/1433/17, від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц, від 17 жовтня 2018 року в справі № 681/203/17, від 30 жовтня 2019 року в справі № 289/1818/16-ц, від 22 вересня 2021 року в справі № 523/18162/16, від 05 грудня 2022 року в справі № 278/1593/20; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Житомирі у віці 75 років померла ОСОБА_4 .
01 лютого 2001 року ОСОБА_4 склала заповіт на випадок своєї смерті, яким належне їй право на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом серії ВН № 0383634, виданим на її ім`я КСП ім. Грушевського с. Горай, заповіла своїй племінниці ОСОБА_3 
24 грудня 2003 року на підставі розпорядження Мурованокуриловецької районної державної адміністрації від 05 травня 2003 року № 100 ОСОБА_4 було видано державні акти на право власності на земельну ділянку площею 2,7664 га, кадастровий номер 0522887800030020033, та земельну ділянку площею 0,2317 га, кадастровий номер 0522887800030010184, які розташовані на території Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Таким чином, до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 входило, в тому числі, право власності на вказані земельні ділянки.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у муніципалітеті Фоліньо (провінція Перуджа) померла ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. на підставі заяви ОСОБА_1 було заведено спадкову справу № 92/2003.
У зв`язку з прийняттям ОСОБА_1 спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 , приватним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно.
На звернення ОСОБА_1 щодо оформлення спадкових прав після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на земельну ділянку площею 2,7664 га, кадастровий номер 0522887800030020033, та земельну ділянку площею 0,2317 га, кадастровий номер 0522887800030010184, які розташовані на території Степанківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, які належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , нотаріусом зазначено, що нотаріальну дію з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, належне ОСОБА_3 не може бути вчинено у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних стосунків ОСОБА_4 із померлою.
У свідоцтві про народження ОСОБА_8 , виданому повторно 18 листопада 2008 року, її матір`ю записана ОСОБА_7 .
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11 жовтня 2011 року № 00009555782 ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».
Поданими документами підтверджується те, що ОСОБА_10 була дочкою ОСОБА_7 .
У виписках із погосподарських книг голови домогосподарства ОСОБА_11 за 1955-1956-1957 роки, 1958-1959 роки зазначено, що ОСОБА_4 , 1930 року народження, та ОСОБА_7 , 1932 року народження, були рідними сестрами. ОСОБА_12 - голова сім`ї, а ОСОБА_13 - дружина.
У заповіті від імені ОСОБА_4 по батькові спадкоємця, яка є її племінницею, написано як « ОСОБА_5 », що є відмінним від написання його у свідоцтвах про народження, де вказано по батькові ОСОБА_3 ».
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (частина перша статті 68 Закону України «Про нотаріат»).
У статті 49 Закону України «Про нотаріат» визначено випадки, за яких нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. Зокрема, таким є не подання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії.
На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 наведено висновок, що:
«суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.
Факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Аналіз положень статті 315 ЦПК України свідчить про те, що факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Ураховуючи викладене, висновок судів про те, що цивільна правоздатність ОСОБА_2 і ОСОБА_3 припинилась після їх смерті, тому вимога позивачки про встановлення між останніми, як матір`ю та дочкою, родинних відносин суперечить нормам цивільного права, є безпідставним, оскільки позивачка просила встановити факт родинних відносин між її матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, так як він безпосередньо породжує юридичні наслідки, а саме право ОСОБА_1 на спадщину, спірну земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 694/1433/17 (провадження № 61-4135св20) зазначено, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Установивши, що право позивача ОСОБА_1 на отримання у власність спадкового майна після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 оспорюється ОСОБА_3, а також втрачено оригінали правовстановлючих документів на спадкове майно, суди дійшли обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання права власності) узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України, а ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі».
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 523/18162/16 (провадження № 61-3170св21) вказано, що «статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановивши, що спірне нерухоме майно - частини будинків входять до складу спадщини, оскільки належали спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності із відповідачем, суд правильно визначив частки позивача, який є спадкоємцем першої черги за законом, та іншого спадкоємця у праві власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Встановивши, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати, і ця обставина унеможливила отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті доньки в нотаріальному порядку, суд зробив обґрунтований висновок, що у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим визнання за позивачем права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно в порядку спадкування є ефективним способом захисту його порушеного права. Колегія суддів касаційного суду в таким висновком судів попередніх інстанцій погоджується»
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21)). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року у справі № 759/9359/22 (провадження № 61-3882св23) зазначено, що: «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку».
За приписами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї(частина третя статті 1268 ЦК України). Також згідно з пунктами 3.21 та 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до вимог статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частини перша, п`ята статті 1273 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року в справі № 572/1551/20 (провадження № 61-1498св21).
Касаційний суд вже вказував, що:
правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України; строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини; пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22))
у частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24). У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини (див. пункти 128 - 130 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом про встановлення фактів та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_3 , після смерті якої вона прийняла спадщину, подавши нотаріусу заяву. Після смерті своєї матері вона знайшла в її документах заповіт ОСОБА_4 на користь своєї племінниці ОСОБА_3 , яка є її матір`ю. ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, як особа, яка постійно проживала/була зареєстрована зі спадкодавцем. Предметом спадкування є дві земельні ділянки, отримані спадкодавцем у результаті паювання. З цього приводу вона звернулася до приватного нотаріуса, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин «тітка-племінниця» між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . По батькові спадкоємця зазначено « ОСОБА_5 », в той час коли прізвище племінниці спадкодавця (матері позивача) - « ОСОБА_6 ». Отже, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була рідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Водночас ОСОБА_7 була матір`ю ОСОБА_3 та бабою позивача, а відповідно ОСОБА_3 була рідною племінницею ОСОБА_4 . Позивач є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців немає;
суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- нотаріус надав ОСОБА_1 «роз`яснення», а не «постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії». Тому у разі встановлених судом факту родинних відносин та належності заповіту ОСОБА_1 може продовжити процедуру отримання свідоцтва про право на спадщину шляхом повторного звернення до нотаріуса з наданням судового рішення, яким встановлені факти, про які згадується в роз`ясненні нотаріуса (а.с. 22 зворот, 23);
- підставою для невидачі нотаріусом ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки була недоведеність родинних стосунків між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , а не будь-які інші підстави, які необхідно встановлювати в судовому порядку та які перешкоджають отримати «право»;
- лише після винесення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на ці земельні ділянки ОСОБА_1 набуває право звернутися до суду з вимогою про визнання за нею права власності на земельні ділянки;
проте суди не звернули уваги на те, що:
- у позовній заяві  ОСОБА_1 , в тому числі, вказувала, що  ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину як особа, яка постійно проживала / була зареєстрована разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 . Проте такі обставини, а також відповідні докази під час судового розгляду, апеляційним судом не досліджувались;
- у «роз`ясненні» нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. від 17 липня 2023 року № 1126/02-14, крім іншого, зазначено «Також відсутня інформація, про прийняття ОСОБА_14 спадщини після смерті ОСОБА_4 , а саме заведена спадкова справа та дані про її постійне проживання (реєстрації) із спадкодавцем безпосередньо перед смертю спадкодавця» (а. с. 22, зворот);
- «роз`яснення» нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. від 17 липня 2023 року № 1126/02-14 фактично є відмовою у вчиненні нотаріальних дій, яка може бути оскаржена до суду;
визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку, а у позивача такі перешкоди існували. Так, крім підтвердження родинних відносин та належності заповіту, позивачу також необхідним було довести факт постійного проживання (реєстрації) ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 безпосередньо перед смертю спадкодавця, про що зазначено у «роз`ясненні» нотаріуса;
тому суди безпідставно вважали, що відсутні перешкоди, у разі встановлення судом факту родинних стосунків, для отримання свідоцтва про спадщину у спосіб повторного звернення до нотаріуса;
суди не врахували, що у частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного; сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини;
отже суди з`ясували чи прийняла ОСОБА_3 спадщину.Як наслідок судові рішення в оскарженій частині слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Оскільки справа за результатом касаційного оскарження направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, то суд не здійснює розподіл судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки скасувати, а справу в цій частині вимог передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 28 травня 2024 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко