Справа № 339/204/25 
Провадження № 22-ц/4808/259/26 
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Мальцевої Є.Є., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Кузнєцова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Комарницького Едуарда Григоровича на рішення Болехівського міського суду від 10 листопада 2025 року, ухвалене в складі судді Головенко О.С. у м. Болехові, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який 27 червня 1978 року було розірвано. Від вказаного шлюбу в них народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу і до досягнення повноліття проживав разом із позивачкою та перебував на її утриманні.
Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 син загинув внаслідок вибухової травми, отриманої під час виконання обов`язку із захисту Батьківщини. У зв`язку з цим, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 позивачка як мати загиблого, а також його дружина та діти отримали право на одноразову грошову допомогу в розмірі 15 млн грн, подали необхідні документи та почали отримувати виплати. Однак відповідач як батько загиблого також почав отримувати виплати вказаних коштів.
На думку позивачки, отримання відповідачем одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її дитини є неприйнятним та аморальним, оскільки відповідач, хоча і був біологічним батьком, як до розірвання шлюбу, так і після цього не брав участі у вихованні їхнього спільного сина, не провідував його, не цікавився його здоров`ям, успіхами у навчанні, не брав участі у його вихованні. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, показаннями родичів, знайомих і сусідів.
Посилаючись на практику Верховного Суду, вказувала, що навіть після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється, а приписи Сімейного кодексу України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно дитини після досягнення нею повноліття.
Враховуючи зазначені обставини та норми законодавства, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , судові витрати покласти на відповідача.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Болехівського міського суду від 10 листопада 2025 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Комарницький Едуард Григорович, подала апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Зазначає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, зокрема з підстав ненадання органом опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_3 . Водночас такий висновок не надано з об`єктивних причин – з посиланням на те, що ОСОБА_3 вже досяг повноліття на момент звернення до суду (19 листопада 1992 року), а у зв`язку з його смертю відсутня можливість проведення обстеження умов проживання та інших необхідних процедур.
Однак, на думку апелянтки, суд не врахував висновків Верховного Суду про те, що у разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати неможливо, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами.
Вказує, що у долучених до позовної заяви матеріалах міститься достатньо доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , що також підтверджено показаннями свідків у судовому засіданні. Водночас показання теперішньої дружини відповідача апелянтка вважає недостатніми, оскільки вона є заінтересованою особою так як відповідач претендує на отримання одноразової грошової допомоги.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано доказів звернення до суду до досягнення сином повноліття з метою захисту його прав та інтересів, зокрема з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. На думку апелянтки, така підстава для відмови у позові є незаконною, оскільки у даній категорії справ підлягає встановленню факт ухилення батька від виконання батьківських обов`язків.
Апелянтка не погоджується з висновком суду про відсутність правового значення оцінки доводів сторін щодо наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Зазначає, що звернулася до суду з цим позовом, оскільки відповідач не виконував батьківських обов`язків і не заслуговує на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю сина. Вважає несправедливим, що особа, яка не брала участі у вихованні дитини, отримує право на спадкування, що обмежує права дружини та дітей загиблого на отримання коштів і майна.
Враховуючи наведене, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, судові витрати покласти на відповідача.
Позиція інших учасників справи 
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Маципура Галина Іванівна, подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає її безпідставною та необґрунтованою.
Вказує, що посилання апелянтки на висновки Верховного Суду щодо звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав щодо дитини, яка досягла 18 років, є безпідставними, оскільки фактичні обставини цих справ є різними. У справі, на яку вказує апелянтка, син сторін на час пред`явлення позову був неповнолітнім і досягнув повноліття на момент ухвалення рішення, однак у справі, що розглядається, ОСОБА_3 досягнув повноліття в 1992 році і помер ще до звернення ОСОБА_1 до суду.
Звертає увагу суду, що відповідач є особою похилого віку, 1944 року народження, потребує уваги, допомоги та догляду. Зазначає, що після досягнення дитиною повноліття відносини між батьками і дітьми регулюються іншими нормами сімейного права, зокрема виникає право батьків на утримання від повнолітніх дітей. Крім того, неприязні відносини між сторонами не впливали на відносини відповідача із синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а непорозуміння між батьками не є підставою для позбавлення батьківських прав.
Зазначає, що він не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, а відсутність звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про позбавлення батьківських прав до досягнення сином повноліття вказує на відсутність для цього підстав. При цьому, позов про позбавлення батьківських прав заявлено апелянткою лише щодо одного сина, який загинув, що свідчить про її намір позбавити відповідача права на отримання належної грошової винагороди, передбаченої законом.
Зазначає, що у разі смерті дитини батьківські права та обов`язки припиняються, а після досягнення 18 років особа втрачає статус дитини.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Маципура Г.І. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апелянтка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Комарницький Е.Г., а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області в судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Болехівського міського суду від 10 листопада 2025 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, шлюб між сторонами розірвано рішенням народного суду Долинського району Івано-Франківської області від 24 квітня 1978 року. Вказаним рішенням також підтверджено, що у сторін від шлюбу є двоє дітей, які на час ухвалення рішення перебували на утриманні матері. ОСОБА_2 за рішенням суду сплачує аліменти на їх утримання (т. 1, а.с. 47-48).
Копією повторно виданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 04 січня 2024 року підтверджується, що 27 червня 1978 року складено відповідний актовий запис № 89 щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Після державної реєстрації розірвання шлюбу апелянтці присвоєно прізвище «Погляд» (т. 1, а.с. 36).
Із копії повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05 березня 2013 року вбачається, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 22).
Між апелянткою та відповідачем, а також його родичами, зокрема сестрою ОСОБА_7 , виникли неприязні стосунки та спори щодо майна, а також у зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача, пов`язаною із вживанням ним алкоголю, внаслідок чого ОСОБА_1 05 січня 1977 року та 22 липня 1977 року зверталася з відповідними скаргами. Крім того, з приводу зазначених обставин було опубліковано матеріал у газеті «Червона Долина» (т. 1, а.с. 37-46, 49-50).
Із долучених до матеріалів справи копій витягів та довідок військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України вбачається, що син сторін, ОСОБА_3 , у період з 14 липня 2023 року по 08 жовтня 2023 року та з 16 грудня 2023 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 49 років у районі населеного пункту Спірне Бахмутського району Донецької області, захищаючи Батьківщину. Відомості про інших членів сім`ї загиблого: мати ОСОБА_1 (1948 р.н.), дружина ОСОБА_8 (1975 р.н.), донька ОСОБА_9 (1996 р.н.), син ОСОБА_10 (1997 р.н.), син ОСОБА_11 (2002 р.н.), син ОСОБА_12 (2016 р.н.). Після його смерті матері, дружині та дітям загиблого видано довідки, які є документами для розгляду та визначення підстав для оформлення посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» органами праці та соціального захисту населення (т. 1, а.с. 20-21, 23, 24-25, 26-27, 28-29, 30-31, 32-33, 34-35).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 27 грудня 2023 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 76).
Відповідач ОСОБА_2 12 жовтня 1987 року уклав шлюб із ОСОБА_13 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 12 жовтня 1987 року (т. 1, а.с. 73).
Відповідно до копії трудової книжки від 30 листопада 1960 року, пенсійного посвідчення серії НОМЕР_6 від 06 серпня 2024 року та висновку ЛКК КНП «Болехівська центральна міська лікарня» № 63 від 27 червня 2025 року ОСОБА_2 здійснював трудову діяльність у період з 1960 по 2004 роки, на даний час є пенсіонером та хворіє (діагноз: атеросклероз судин правої нижньої кінцівки зі стійким больовим синдромом) (т. 1, а.с. 74, 89-92).
Ухвалою від 04 вересня 2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області, та зобов`язано надати висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 122-123).
З повідомлення Служби у справах дітей Долинської міської ради № 214/01-18 від 30 жовтня 2025 року вбачається, що Органом опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області не надано висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_3 у зв`язку з досягненням сином сторін, ОСОБА_3 , повноліття на момент звернення до суду та його смертю (т. 1, а.с. 184).
Із долучених до матеріалів справи квитанцій вбачається, що апелянтка здійснювала оплату за відвідування дитячого садка сином ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі з відповідачем (т. 1, а.с. 192-193).
У судовому засіданні суду першої інстанції за клопотанням ОСОБА_1 було допитано свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .
Свідок ОСОБА_14 , вчитель біології та хімії померлого ОСОБА_3 , пояснила, що він навчався у Долинській школі (гімназії). Мати постійно цікавилася його навчанням та вихованням, відповідача не бачила і не знає. Батьки, які проживали у м. Долині, погоджували з директором і забирали дітей додому, позивачка забирала сина.
Свідок ОСОБА_15 , яка проживала поруч із позивачкою, пояснила, що коли сину виповнилося 2,5 роки, відповідач виселив позивачку з будинку, і вона проживала у старому будинку батьків, де жила ще одна сім`я. Відповідача не бачила, щоб приходив і цікавився сином. Під час роботи позивачка залишала дитину своїм батькам.
Свідок ОСОБА_16 вказала, що є близькою подругою померлого ОСОБА_3 та його дружини, знайома з ним після досягнення повноліття, вони тривалий час дружили, і він ніколи не згадував про батька, його діти не бачилися з дідусем.
Свідок ОСОБА_17 , сусід позивачки, підтвердив, що після розлучення відповідач вигнав позивачку зі свого будинку, і вона з дітьми проживала у старому будинку батьків. Батьки допомагали їй, а ОСОБА_3 навчався в інтернаті, де ночував, приїжджаючи додому на вихідні (суботу і неділю). З батьком не спілкувався, відповідач до нього не приходив.
Свідок ОСОБА_18 вказав, що працював разом із відповідачем та ОСОБА_3 . Відповідач ніколи не згадував про сина. Після звільнення домовився про прийняття на роботу прийомного сина ОСОБА_20 , якого визнавав сином, а не рідного. ОСОБА_3 і відповідач на роботі не пересікалися. За словами ОСОБА_3 , він мав негативні враження про батька, а його брат (інший син відповідача) змінив прізвище на Погляд.
Свідок ОСОБА_19 пояснила, що спочатку сторони проживали нормально, однак згодом відповідач у стані алкогольного сп`яніння наносив побої позивачці, у зв`язку з чим вона змушена була втікати з дітьми. Після цього відповідач вигнав дружину з дому, не приходив і не цікавився синами — ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не брав участі у їх вихованні. Після розлучення позивачка залишала дітей у батьків і ходила на роботу, самостійно їх забезпечувала, відповідач сплачував аліменти. ОСОБА_3 навчався у Долинській школі, позивачка працювала на заправці, перешкод у спілкуванні з дітьми не було.
Допитана за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_2 вказала, що перебуває з ним у шлюбі, у них народилася дочка. Зі слів сина ОСОБА_3 мати не дозволяла йому бачитися з батьком та перешкоджала спілкуванню. Відповідач регулярно сплачував аліменти. На похорон сина не прибув у зв`язку з хворобою, оскільки перебував у лікарні під крапельницею.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що син сторін досяг повноліття та помер ще до звернення ОСОБА_1 до суду. Враховуючи викладене, надавати аналіз доводам сторін з приводу наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав вже не має правового значення. Таким чином, право позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, не порушено, що є підставою для відмови у позові.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина перша статті 6 СК України).
Дитина – це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виходячи зі змісту ст. 164 СК України, наявність підстав для позбавлення батьківських прав не пов`язується із досягненням дитиною повноліття. У частині другій цієї статті зроблено застереження лише щодо позбавлення батьківських прав матері, батька лише у разі досягнення ними повноліття.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 185/9339/21, провадження №61-8918сво23 від 29 січня 2024 року, на яку посилається ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі, дійшла висновку, що ст. 165 СК України передбачає можливість вирішення спору про позбавлення батьківських прав навіть після досягнення дитиною повноліття, якщо на момент пред`явлення позову вона була неповнолітньою.
Таким чином, посилання апелянтки на відповідну судову практику є необґрунтованим, оскільки вона стосується правовідносин, які виникли за істотно інших фактичних обставин, що виключає можливість її застосування при вирішенні цього спору.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки син сторін, ОСОБА_3 , досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто задовго до звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.
Матеріали справи не містять доказів того, що до досягнення ОСОБА_3 повноліття ОСОБА_1 або інший суб`єкт, визначений ст. 165 СК України, звертався до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав з метою захисту прав та інтересів дитини у зв`язку з їх порушенням.
Так само відсутні докази того, що сам ОСОБА_3 , будучи повнолітнім, до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 звертався до суду за захистом своїх порушених чи оспорюваних прав шляхом подання позову про позбавлення батьківських прав відповідача.
Отже, ні мати – ОСОБА_1 , ні сам ОСОБА_3 упродовж періоду його неповноліття або після досягнення ним повноліття не ініціювали судового розгляду щодо позбавлення відповідача батьківських прав, що свідчить про відсутність підстав для застосування такого способу захисту на момент звернення до суду у 2025 році, тим більше з огляду на те, що позов подано не лише після досягнення ОСОБА_3 повноліття, а й після його смерті.
Враховуючи, що чинним законодавством та положеннями СК України не передбачено можливості позбавлення батьківських прав щодо померлої дитини, право на захист якої є нерозривно пов`язаним з її особою та не підлягає правонаступництву, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 20 грудня 2023 року припинилася його здатність набувати щодо себе права та самостійно їх здійснювати.
За таких обставин відсутня можливість встановити під час розгляду справи, чи відповідало б позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 інтересам ОСОБА_3 та чи бажав ОСОБА_3 настання таких правових наслідків.
Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження та належної правової оцінки судом першої інстанції, який обґрунтовано відхилив їх. Колегія суддів не вбачає підстав для повторного надання оцінки тим самим доводам, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянткою норм матеріального та процесуального права і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції.
При цьому апеляційний суд бере до уваги правові позиції Європейського суду з прав людини, згідно з якими право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Комарницького Едуарда Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Болехівського міського суду від 10 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:        О.О. Томин
Судді:         Є.Є. Мальцева
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.