ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року місто Київ.
Справа № 755/22011/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3842/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Верланова С.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025 року (постановлено у складі судді Галаган В.І.)
у справі за позовом  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілак» про визнання трудових відносин припиненими

ВСТАНОВИВ

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілак» в якій позивач просила визнати факт припинення трудових відносин з 22 липня 2024 року, припинити трудовий контракт № 002 від 22 січня 2024 року та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києвавід 22 жовтня 2025 року провадження у справі закрито.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, яка прийнята на роботу як комерційний директор Товариства, звернулась до суду із вимогою визнати трудові відносини члена виконавчого органу ТОВ «Лілак» припиненими. Тобто спір між сторонами виник щодо корпоративних прав на припинення участі в управлінні Товариством, тому суб`єктний склад учасників та зміст правовідносин сторін як таких, що виникли з господарських правовідносин, підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.
Не погоджуючись з такою ухвалою, представник позивача 24 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що не зважаючи на наявність двох постанов Київського апеляційного суду, в яких суд вищої інстанції неодноразово зазначав про помилковість позиції суду першої інстанції щодо характеру спірних правовідносин, як таких, що підлягають розгляду у порядку господарського судочинства, суд першої інстанції повторив свою хибну аргументацію.
Вказує, що судом першої інстанції не отримано жодних установчих документів TOB «ЛІЛАК», що підтверджували б статус позивача як учасника. Звертає увагу, що позивач не є учасником TOB «ЛIJIAK» та не є членом його виконавчого органу, а сама посада комерційного директора передбачає виключно виконання рішень роботодавця. Органом управління відповідача є генеральний директор, а посада комерційного директора є посадою найманого працівника, призначеного на підставі трудового договору.
Отже, даний спір є трудовим та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, на що неодноразово вказував суд апеляційної інстанції у цій справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

У судове засідання учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання шляхом доставки судової повістки до електронних кабінетів системи «Електронний суд», причину неявки суду не повідомили. 
Беручи до уваги викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи.
Зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу до ТОВ «Лілак» на посаду комерційного директора на підставі трудового договору (контракту) №002 від 22 січня 2024 року, укладеного між нею та ТОВ «Лілак» в особі генерального директора Альберта Вугмана.
Заявами від 24 червня 2024 року ОСОБА_2 просила звільнити її з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки такий спір виник із корпоративних відносин і належить до юрисдикції господарського суду.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Апеляційний суд вважає, що спір у цій справі за позовом особи, яка просить визнати факт припинення трудових відносин, припинити трудовий контракт та стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з огляду на таке.
В абзаці першому частини першої статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України).
До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України).
Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (речення перше частини першої статті 21 КЗпП України).
Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 свого Рішення № 1-рп/2010 від 12 січня 2010 року в справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину першу статті 98 та частину першу статті 99 ЦК України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт «г» частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України «Про господарські товариства» і частину п`яту статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.
Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10 вересня 2019 року в справі № 921/36/18, від 30 січня 2019 року в справі № 145/1885/15-ц, від 04 лютого 2020 року в справі № 915/540/16, від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22, від 06 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20, де також виснувала, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.
За змістом пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення з позовом) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацію загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду. Відсутність у позовній заяві обґрунтування позивачем, який є директором товариства, участі у відносинах управління останнім і їхнього припинення у разі задоволення позову не впливає на існування спору, пов`язаного з управлінням товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі №366/3222/21 зазначено, що керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньоорганізаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних - здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних - керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій.
Отже, категорія «керівник» є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління. Під поняття «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).
Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Частинами першою-четвертою статті 99 ЦК України передбачено, зокрема, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.
До господарських товариств належить, зокрема, товариство з обмеженою відповідальністю (частина перша статті 84, частина друга статті 113 ЦК України). Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване однією або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділено на частки (частина перша статті 140 ЦК України).
Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). Органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган (частина перша статті 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» № 2275-VIII (далі Закону № 2275-VIII).
Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства (частина перша статті 39 Закону № 2275-VIII).
Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб (речення перше частини другої статті 99 ЦК України). Виконавчий орган товариства є одноосібним (речення перше частини четвертої статті 39 Закону № 2275-VIII). Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад (речення перше частини п`ятої статті 39 Закону № 2275-VIII).
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 була прийнята на роботу до ТОВ «Лілак» на посаду комерційного директора не на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лілак», а на підставі строкового трудового договору (контракту) №002 від 22 січня 2024 року, укладеного між нею та ТОВ «Лілак» в особі генерального директора Альберта Вугмана.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «ЛІЛАК» у розділі «Відомості про ограни управління юридичної особи» зазначено: загальні збори учасників; виконавча дикреція; генеральний директор; виконавчий директор; фінансовий директор. У розділі «Відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи» зазначений: керівник Вугман Альберт Михайлович.
Отже, згідно з відомостей реєстру, комерційний директор не визначений як орган управління юридичною особою, ОСОБА_2 не є керівником ТОВ «ЛІЛАК» та не зазначена як та, що може вчиняти дії від імені Товариства. Крім того ОСОБА_2 відсутня в переліку засновників (учасників) ТОВ «ЛІЛАК».
Інших даних, які б вказували на те, що позивач є учасником товариства або її обирали до складу виконавчого органу або наглядової ради (у разі утворення) матеріали справи не містять. Із змісту трудового договору (контракту) №002 від 22 січня 2024 року вбачається, що посада комерційного директора в ТОВ «Лілак» є посадою найманого працівника, де Працівник зобов`язаний виконувати рішення та доручення Роботодавця, а сам трудовий договір є строковим з передбаченою можливістю його продовження.
Отже, за встановлених обставин, звернення до суду особи, яка не є одноосібним виконавчим органом товариства, щодо припинення трудових відносин не можна вважати таким, що пов`язане з корпоративними відносинами в цьому товаристві.
За таких обставин, справа про припинення трудових відноси ОСОБА_2 з ТОВ «ЛІЛАК» має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Суд першої інстанції належно не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку із чим зробив помилковий висновок про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Колегія суддів вважає, що ухвала про закриття провадження перешкоджає провадженню у справі, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 379, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  - задовольнити. 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києвавід 22 жовтня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова