КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №379/134/26 Суддя І інстанції - Невгад О.В. 
Провадження № 33/824/1919/2026 Суддя суду апел. інст.- Кепкал Л.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Кепкал Л.І., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Божка М.І. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Таращанського районного суду Київської області від 13 лютого 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , - 

в с т а н о в и л а:

Постановою судді Таращанського районного суду Київської області від 13 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, зі стягненням судового збору в дохід держави у розмірі 665,60 гривень.
Згідно постанови судді, 10 січня 2026 року о 22 год. 02 хв. за адресою: Таращанська ОТГ, с. Лука, вул. Боженко, 5, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки зі згоди водія за допомогою приладу Drager Alcotest 6820 №0552, результат огляду 0,55 проміле, чим порушив п.2.9 а ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою судді, захисник Божок М.І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Таращанського районного суду Київської області від 13 лютого 2026 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Таращанського районного суду Київської області від 13 лютого 2026 року, вказуючи, що постанову сторона захисту отримала лише 22 лютого 2026 року.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що постанова суду по справі винесена з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, що потягло за собою необґрунтоване та надто суворе стягнення, як вид покарання за адміністративне правопорушення, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому постанова суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною та необґрунтованою. 
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції самостійно змінив правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 130 на ч. 1 ст. 130 КУпАП, що являється недопустимим, оскільки суд приймає рішення виключно в межах висунутого «обвинувачення» і суд не вправі змінювати кваліфікацію дій особи на власний розсуд.
Крім того, апелянт зазначає, що під час судового розгляду справи суд взагалі не допитав ОСОБА_1 і виніс оскаржуване рішення. Також суд не надав стороні захисту матеріали справи та відеозапис для ознайомлення, чим порушив право на справедливий суд та доступ до правосуддя. 

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення не подавав. Враховуючи наведене, вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП та позицію захисника Божка М.І., який просив проводити апеляційний розгляд у відсутність ОСОБА_1 апеляційний розгляд проведено у відсутність останнього.

Заслухавши доводь судді, пояснення захисника Божка М.І., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Щодо клопотання про поновлення строку на оскарження постанови, то слід зазначити, що як вбачається з матеріалів провадження, повідомлення про розгляд справи ОСОБА_1 вручено не було. Згідно довідки про доставку електронного документу постанову захиснику Божку М.І. доставлено до його електронного кабінету лише 22.02.2026, тому у зв`язку з наведеним, з метою забезпечення реалізації права на апеляційний перегляд судового рішення, вважаю, що строк апеляційного оскарження постанови судді Таращанського районного суду Київської області від 13.02.2026 слід поновити.
По суті апеляційної скарги слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.
Положеннями ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом п. 2.9 (а) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Проте, ОСОБА_1 вимоги вказаного пункту ПДР дотримано не було.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 січня 2026 року о 22 год. 02 хв. за адресою: Таращанська ОТГ, с. Лука, вул. Боженко, 5, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки зі згоди водія за допомогою приладу Drager Alcotest 6820 №0552, результат огляду 0,55 проміле, чим порушив п.2.9 а ПДР.
За вказаним фактом працівником поліції на ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення від 10.01.2026 серії ЕПР1 №563644 за ч. 2 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до рапорту сержанта поліції Федорова Д.Ф. від 10.01.2026, у протоколі про адміністративне правопорушення помилково зазначено про повторність вчинення ОСОБА_1 правопорушення, оскільки термін для притягнення по повторності минув, тому ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складено уповноваженою на те особою, за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених ст. 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 №1395 та підписаний особою, яка його склала.
В свою чергу, наведені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повністю підтверджуються:
- направленням ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я на огляд водія з метою виявлення стану сп`яніння від 10.01.2026, у якому зазначено виявлені у нього уповноваженою особою ознаки сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук (а.с.4);
- результатом тестування ОСОБА_1 за допомогою приладу «Drager Alcotest 6820» 10.01.2026 о 22:07 год. - проба тесту позитивна 0,55 проміле (а.с.5);
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, з якого вбачається, що огляд ОСОБА_1 проведений у зв`язку з виявленими ознаками, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук. У графі «Результати огляду на стан сп`яніння» вказано, що проба позитивна, 0,55 проміле (а.с.7);
- додатком до протоколу диском з відеозаписами з нагрудних камер поліцейських № 476441 (Clip 0), № 476289 (Clip 1), а також відеореєстратора 70маі (Clip 2) ), на яких зафіксовано рух ВАЗ 2107 з н.з. НОМЕР_1 та його зупинку працівниками поліції, перебування ОСОБА_1 на місці водія до якого одразу після зупинки підійшли працівники поліції. Також на відеозаписах з бодікамер працівників поліції зафіксовано виявлення у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, пропозиція останньому пройти медичний огляд на місці зупинки ТЗ чи медичному закладі та проходження ним огляду на місці зупинки з допомогою приладу "Drager Alcotest", роз`яснення прав та складання протоколу про адміністративне правопорушення з додатками (а.с. 11).
Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою.
Враховуючи сукупність доказів у справі приходжу до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини, а дії ОСОБА_1 , які полягають у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, є порушенням п. 2.9 (а) ПДР України та утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і такий висновок, всупереч твердженням апелянта, ґрунтується на наявних у провадженні доказах.
Доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 10.01.2026 о 22:02 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тому, вірно суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, а саме керування особою транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що знижує її увагу та швидкість реакції.
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. 130 КУпАП, протягом року, відповідно, і відсутня така кваліфікуюча ознака, як «повторність», а тому, вірно перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 130 КУпАп на ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки це буде відповідати інтересам ОСОБА_1 , адже, санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає більш м`яке покарання в порівнянні з санкцією ч. 2 ст. 130 КУпАП, а тому покращує становище особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Крім того, згідно наявного у матеріалах справи рапорту сержанта поліції Федорова Д.Ф. від 10.01.2026 вбачається, що у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 помилково зазначено про повторність вчинення ОСОБА_1 правопорушення, оскільки термін для притягнення по кваліфікуючій ознаці «повторність» минув, а тому ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не можуть бути визнані обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права самостійно змінювати правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 130 на ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки, Кодекс України про адміністративне правопорушення не містить норми, яка б передбачала перекваліфікацію дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому у даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, як засіб заповнення прогалини у законодавстві, який полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми закону, що регламентує подібні відносини у кримінальному процесуальному законодавстві.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення».
У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року (заява № 7460/03) зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, справи про адміністративні правопорушення, враховуючи, зокрема, розмір та характер стягнень, для цілей статті 6 ЄСПЛ належать до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на дану категорію справ поширюються гарантії статті 6 ЄСПЛ.
Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення, згідно з національним законом або міжнародним правом; також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Отже, дії ОСОБА_1 вірно судом перекваліфіковані з ч. 2 ст. 130 КУпАП на ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки така перекваліфікація не порушує права ОСОБА_1 та не погіршує його становище.
Доводи апеляційної скарги про те, що під час судового розгляду суд взагалі не допитав ОСОБА_1 та не надав стороні захисту матеріали справи для ознайомлення, чим порушив право на справедливий суд та доступ до правосуддя є безпідставними, з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Божок М.І. у судове засідання 13.02.2026 не з`явилися. Про місце, дату та час судового розгляду ОСОБА_1 повідомлявся належним чином: рекомендований лист на ім`я ОСОБА_1 із судовою повісткою, який направлявся за вказаною ним адресою, повернувся до суду з відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою. Клопотань про відкладення розгляду справи від ОСОБА_1 до суду не надходило. Причини його неявки в судове засідання суду були невідомі.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Згідно зі ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У зв`язку з викладеним, суд вважав за можливе здійснити розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки судом застосовані всі заходи для належного сповіщення про місце і час розгляду справи і від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
При цьому, захисник Божок М.І. звертався до суду із клопотаннями про надання матеріалів справи для ознайомлення та надання доступу до відеозапису, проти чого суд не заперечував, проте, захисник не прийшов до суду, з матеріалами справи не ознайомився, а в подальшому клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. А тому, будь - яких процесуальних порушень при розгляді справи апеляційний суд не вбачає. 
Відповідно, будь - якого неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б могли стати підставою для скасування рішення суду, при апеляційному розгляді не встановлено. 
Накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст. 33 КУпАП, та призначив стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка є безальтернативною.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.
Доводів, які б спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
З урахуванням вищезазначеного, вважаю, що постанова судді Таращанського районного суду м. Києва від 13 лютого 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є законною та обґрунтованою і апеляційних підстав для її скасування не вбачаю.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а:

Клопотання захисника Божка М.І. в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Таращанського районного суду Київської області від 13 лютого 2026 року. 
Апеляційну скаргу захисника Божка М.І. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову судді Таращанського районного суду Київської області від 13 лютого 2026 року, якою  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Л.І. Кепкал