ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
    	Справа № 636/1268/25  Провадження 2-о/636/38/26	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.02.2026       

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді – Буніна Є.О.,
за участю секретаря судового засідання Бруславської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, держава – Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, (факту, вимушеного переселення та отримання інвалідності по здоров`ю, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України),
встановив:
Заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою в якій просить встановити факт вимушеного переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в січні 2023 року з м. Куп`янська Харківської області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, факт отримання інвалідності ІІ групи внаслідок війни.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24.02.2022 року, у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан, дія якого продовжується до теперішнього часу. 27 лютого 2022 року м. Куп?янськ Харківської області було захоплено ЗС РФ. Місто на даний час знаходиться в зоні активних бойових дій.
Вищезазначені події вимусили заявника разом з рідними та деякими друзями переміститись в більш безпечне місце та оселитись за іншою адресою: АДРЕСА_1 . 30.01.2023 року, близько 07.00 год. ранку російські війська почали обстріл території міста з артилерійської зброї. Декілька снарядів влучили в будинок за місцем перебування заявника. В результаті чого ОСОБА_1 отримав вибухову травму, вогнепальне осколкове сліпе поранення правого стегна та був госпіталізований в лікарню м. Чугуєва. В лікарні йому встановлений діагноз: «перелом стегнової кістки. Вогнепальний уламковий перелом правої стегнової кістки с/3 зі зміщенням з чужерідними тілами. Вогнепальна рана в ділянці правого колінного суглоба з чужерідними тілами. Різані рани правої кисті». В наступному, отримані ним травми призвели до інвалідності та встановлена друга група інвалідності. З моменту доставлення ОСОБА_1 в лікарню він вимушено залишився в Чугуївському районі Харківської області та оселився за адресою: АДРЕСА_2 .
Необхідність встановлення таких фактів виникає по причині того, що РФ порушено низку прав заявника, закріплених як Конституцією України, IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройно конфлікту, так і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, зв`язку з чим йому завдано фізичної, майнової та моральної шкоди. З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 має намір отримати відшкодування такої шкоди від держави-агресора РФ та оформити щомісячну державну адресну допомогу від своєї держави – України, яка існує, як надбавка до основної пенсії для осіб з інвалідністю внаслідок війни. Оскільки до компетенції відповідних виконавчих органів публічної влади не віднесено встановлення причин вимушеного переселення громадян отримання інвалідності, вважає звернення до суду щодо встановлення таких юридичних фактів є єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичних фактів, що мають значення для охорони його прав та інтересів.
Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду про заяву про підтримання заявлених вимог, просив розглядати справу за його відсутності.
Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно довідки від 20.04.2023 року № 6323-7001766750 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 11) фактичне місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 .
З довідки від 29.01.2025 року № 6340-5003596094 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 12) встановлено фактичне місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 .
На підставі ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постановах КЦС ВС від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц та від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц зроблено висновки про те, що відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації. Відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать ст. 124 Конституції України, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії російської федерації вимушено беруть участь. Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 428/12368/16, від 21.03.2018 у справі № 417/3852/17, від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17, від 21.08.2018 у справі № 752/6366/16, від 21.08.2018 у справі № 428/8076/16, від 12.09.2018 у справі № 755/14659/16.
Верховний Суд визначив можливість встановлення не самого факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії РФ, а можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією РФ.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 р. у справі № 490/9551/19 (провадження № 61-19853св21) з огляду на те, що починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України, то у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю, завданої внаслідок збройної агресії РФ на території України, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі «Конвенція») передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Факти збройної (військової) агресії російської федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Статтею першою Закону України «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Відповідно до абз. 2 постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року РФ систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство невинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.
Силові дії РФ, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий російською федерацією, він з дитиною була вимушений переселитися з тимчасово окупованої території. Вказував, що встановлення цього юридично значимого для нього факту необхідно для реалізації його прав, зокрема, відшкодування шкоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на РФ як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
За змістом ч. 2 ст. 4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Частинами 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 № 509 затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 428/2492/17.
За таких обставин, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з м. Куп`янська Харківської області, яке відбулось внаслідок збройної агресії РФ та окупації РФ частини території України, можливе лише у судовому порядку, оскільки від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника та його дитини, зокрема, відшкодування шкоди. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника та його дитини.
Отже, суд вважає, що в частині вимог про встановлення факту вимушеного переселення позов слід задовольнити.
Щодо вимоги про встановлення факту інвалідності 2 групи внаслідок війни.
Внаслідок отриманих травм заявник проходив стаціонарне та амбулаторне лікування, що підтверджується наданими заявником виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4253, № 1673, № 546, № 6927, № 4430, № 2168 (а.с. 16 -27).
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною комісією серії № 12 ААВ № 704229 за первинним оглядом ОСОБА_1 встановлено інвалідність 2 групи з 04.07.2023 строком до 01.08.2024, причина інвалідності – поранення одержане від вибухонебезпечних предметів (а.с. 13).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною комісією серії № 12 ААГ № 319980 за повторним оглядом ОСОБА_1 встановлено інвалідність 2 групи з 04.07.2023 строком до 01.08.2025, причина інвалідності – поранення одержане від вибухонебезпечних предметів (а.с. 14).
Суд прийшов до висновку та встановив, що факт обстрілу населеного пункту у відповідний період підтверджується офіційними повідомленнями органів державної влади, факт отримання заявником тілесних ушкоджень підтверджується медичною документацією; причинно-наслідковий зв`язок між отриманими ушкодженнями та обстрілом підтверджується витягами з медичних документів, довідкою правоохоронних органів про реєстрацію кримінального провадження за фактом обстрілу; МСЕК встановлено заявнику інвалідність 2 групи.
Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, цивільні особи, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, отриманих під час воєнних дій або внаслідок збройної агресії.
Оцінив зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що інвалідність ОСОБА_1 2 групи настала саме внаслідок поранення, отриманого під час обстрілу в умовах збройної агресії, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 3-4, 10, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 293-294, 315-316, 319, 352, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Держава – Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, (факту, вимушеного переселення та отримання інвалідності по здоров`ю, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України), задовольнити.
Встановити факт вимушеного переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в січні 2023 року з території м. Куп?янська Харківської області, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Встановити факт отримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідності 2 групи внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржене в загальному апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Бунін Є.О.