Справа № 466/1098/23 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3603/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника особи, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 – адвоката Івашківа Ю.В., представника позивача Феник Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скарга ОСОБА_1 , яка підписана представником Івашківим Юрієм Володимировичем, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2023 року Львівська міська рада (далі – Львівська МР) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята Львівська державна нотаріальна контора (далі – П`ята Львівська ДНК) про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
Позов мотивований тим, що Львівська МР відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. З урахуванням вказаних законодавчих положень, Львівська МР реалізує повноваження власника щодо майна Львівської міської територіальної громади. Так, у АДРЕСА_1 . Згідно із розпорядженням Шевченківської районної адміністрації (далі – Шевченківська РА) від 01 серпня 1995 року № 1099 «Про передачу квартир у власність мешканцям району», кв. АДРЕСА_2 була приватизована за ОСОБА_3 . Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 07 серпня 1995 року № 529 «Про затвердження розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації № 1099 від 01 серпня 1995 року «Про передачу квартир у власність мешканцям району», затверджено розпорядження голови Шевченківської РА № 1099 від 01 серпня 1995 року «Про передачу квартир у власність мешканцям району». Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25 січня 2019 року П`ятою Львівською ДНК було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-153 та зареєстроване право власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 . Однак, 31 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 , яка доводилася йому мамою та ОСОБА_3 , які були рідними сестрами. Дані обставини встановлені рішенням Миколаївського районного суду Львівської області (справа № 447/2610/18). Також, даним рішенням суд ухвалив заяву задовольнити та встановити факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Однак, постановою Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 грудня 2018 скасовано, та заяву ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду. Враховуючи дані обставини, зокрема те, ОСОБА_2 не є спадкоємцем за законом, свідоцтво про право на спадщину підлягає визнання недійсним у судовому порядку. Таким чином, ОСОБА_2 є особою, яка не мала права на спадкування, а тому відповідно до норм статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду. Щодо порушеного права Львівської міської територіальної громади, то зазначає, що відповідно до статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Враховуючи наведене Львівська МР, зобов`язана у разі відсутності спадкоємців подати заяву про визнання спадщини відумерлою, а наявність оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину порушує права територіальної громади в особі Львівської МР щодо реалізації наданих законом повноважень.
З огляду на викладене Львівська МР просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ОСОБА_2 (серія ННО 156129 від 25 січня 2019 року, номер у спадковому реєстрі 305/2018, номер у реєстрі нотаріальних дій 3-153) на кв. АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року позовні вимоги Львівської міської ради до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, задоволено повністю.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ОСОБА_2 (серія ННО 156129 від 25 січня 2019 року, номер у спадковому реєстрі 305/2018, номер у реєстрі нотаріальних дій 3-153) на кв. АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради судовий збір по справі в розмірі 2 481 грн 00 коп.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, подавши в жовтні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_6 , в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року, постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не залучив її як власника спірної квартири, набутої нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 січня 2019 року між нею та відповідачем, який у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, тим самим вирішив питання про її права щодо цієї квартири, фактично позбавивши в такий спосіб права власності на неї, незважаючи на те, що вона є добросовісним набувачем такої. Наведене визнається самим позивачем, адже до позовної заяви ним додано інформаційну довідку з Реєстру, в якій зазначено заявника як власника спірної квартири. Апеляційна скарга містить також відповідні доводи щодо неправильного вирішення спору по суті, а саме щодо встановлення факту родинних відносин та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, оскільки такі висновки не відповідають нормам матеріального права та суперечать правовим висновкам Верховного Суду у даній категорії спорів.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що розпорядженням Шевченківської районної адміністрації від 01 серпня 1995 року № 1099 «Про передачу квартир у власність мешканцям району», кв. АДРЕСА_2 була приватизована за ОСОБА_3 .
Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 07 серпня 1995 року № 529 «Про затвердження розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації № 1099 від 01 серпня 1995 року «Про передачу квартир у власність мешканцям району», затверджено розпорядження голови Шевченківської РА № 1099 від 01 серпня 1995 року «Про передачу квартир у власність мешканцям району».
31 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 , яка доводилася йому мамою, та ОСОБА_3 , які були рідними сестрами. В обґрунтування заяви навів те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати заявника, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Вона була рідною сестрою матері заявника, однак, документи, які б підтверджували родинні стосунки у заявника відсутні. Отримати такі документи заявник не може, оскільки його мати та тітка народилися на території рф. Встановлення факту родинних відносин необхідне заявнику для реалізації його права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .
Рішенням Миколаївськогоо районного суду Львівської області від 06 грудня 2018 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які були рідними сестрами.
Постановою Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено частково. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 грудня 2018 року скасовано. Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду, оскільки наявний спір про право.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25 січня 2019 року П`ятою Львівською ДНК було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-153 та зареєстроване право власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 
25 січня 2019 року державним нотаріусом П`ятої Львівської ДНК Кіріловою Т. М. посвідчено, та зареєстровано в реєстрі за № 3-153, що на підставі статті 1265 ЦК України, спадкоємцем кв. АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Під час апеляційного розгляду додатково встановлено, що 29 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є кв. АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л. І., зареєстровано в реєстрі за № 169. Відповідні відомості містяться також в Реєстрі як щодо дати реєстрації, так і щодо підстави внесення запису про реєстрацію спірної квартири за ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 та від 29 січня 2024 року в справі № 750/13149/21).
Водночас на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, незалучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15, а також Верховним Судом у постановах від 04 червня 2020 року в справі № 522/7758/14 та від 20 травня 2024 року в справі № 0827/11217/2012.
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 32/77 вказано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Тому передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.
Отже, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Відтак при вирішенні питання про те, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року в справі № 668/17285/13-ц.
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року в справі № 750/13149/21).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року в справі № 369/13444/20 наголосила на тому, що спростування презумпції правомірності правочину відбувається лише у двох випадках: 1) коли недійсність правочину прямо визначена імперативним приписом закону (у разі його нікчемності); 2) якщо правочин оспорений у судовому порядку та визнаний недійсним на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. В інших випадках діє презумпція правомірності правочину, а також застосовується принцип його тлумачення favor contractus, за змістом якого всі сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) суд повинен тлумачити на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Вказаний висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Позивач повинен вказати у позові як відповідачів усіх осіб, на чиї права та обов`язки може вплинути постановлене судове рішення.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача поставляється ухвала.
У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи та без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний роз`яснити позивачу право на залучення іншого відповідача або вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Також пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц та від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц.
У справі, що переглядається предметом спору є визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 (серія ННО 156129 від 25 січня 2019 року, номер у спадковому реєстрі 305/2018, номер у реєстрі нотаріальних дій 3-153) на кв. АДРЕСА_2 .
Відповідачем за цим позовом Львівська міська рада визначила ОСОБА_2 .
З даним позовом Львівська міська рада звернулася у лютому 2023 року, оскаржене рішення ухвалено судом 01 серпня 2025 року.
З матеріалів справи убачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 січня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто як до моменту звернення до суду з позовом, так і на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, власником майна була саме ОСОБА_1 , (яка придбала це майно у ОСОБА_2 , якому, в свою чергу, правовстановлюючі документи були видані на підставі оспорюваного свідоцтва), яка не залучена до розгляду цієї справи в суді першої інстанції. При цьому цей договір не є нікчемним згідно з імперативним приписом закону та не визнаний судом недійсним за наслідками вирішення відповідного спору.
Колегія суддів вважає, що пред`явлені у цій справі позовні вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 та впливають на її права як власника, відтак не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому її не було залучено відповідачем (співвідповідачем), оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного кола відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.
У цьому зв`язку, колегія також враховує, що на час звернення Львівської міської ради до суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилася інформація про власника майна, а саме кв. АДРЕСА_2 , з якою позивач був ознайомлений, оскільки саме він додав до позовної заяви відповідний витяг з цього Реєстру.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, та яка не була залучена до участі у справі, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічні висновки у справа з подібним предметом позову у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року в справі № 369/13584/14-ц та від 26 серпня 2024 року в справі № 369/13584/14-ц.
Враховуючи наведене, колегія суддів не убачає підстав для детального аналізу доводів апеляційної скарги в частині неправильного, на думку заявника, вирішення спору по суті.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з позивача на користь особи, яка подала апеляційну скаргу належить стягнути сплачений за її подання судовий з бір, в розмірі 3 721 грн 50 коп.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Івашківим Юрієм Володимировичем, задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, відмовити.
Стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 3 721 грн 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич