Єдиний унікальний номер справи № 761/31049/23
Провадження № 22-ц/824/1799/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: філія - Головне управління по місту Києва та Київській області акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про стягнення банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В :

29 серпня 2023 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.09.2021 року між ним та відповідачем було укладено договір № 19779437511 «Про відкриття фізичній особі поточного рахунку в іноземній валюті та його розрахунково-касове обслуговування», відповідно до п.1.1 якого, банк відкрив вкладнику поточний рахунок для зберігання грошових коштів, проведення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства. 30.11.2021 року позивачем згідно з п. 2.8 договору на відкритий поточний рахунок через касу банку внесено готівкові грошові кошти у сумі 300 000,00 дол. США. Позивач зазначає, що у період з 29.06.2022 року по 18.07.2022 рік працівниками відповідача з поточного рахунку, відкритого на його ім`я, в порушення умов договору неправомірно видано готівкові грошові кошти в іноземній валюті невідомій особі без його відома та без відповідного доручення у загальній сумі 44600,00 дол. США. Відповідно до виписки з поточного рахунку, станом на 20.10.2022 року залишок грошових коштів складає 100,00 дол. США. Позивач звертався до відповідача із заявами про закриття поточного рахунку та повернення залишку вкладу у сумі 47000,00 дол. США, однак відповідач в порушення умов договору станом на 17.08.2023 року рахунок не закрив та не повернув позивачу залишок вкладу. 
Враховуючи викладене, позивач просив суд зобов`язати відповідача повернути та виплатити позивачеві фізичній особі ОСОБА_1 залишок його вкладу за Договором № 19779437111 від 28.09.2021 «Про відкриття фізичні особі поточного рахунку в іноземній валюті та його розрахунково-касове обслуговування» у сумі 44 700 доларів США. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року позов задоволено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено та стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 97 500, 00 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, 21 липня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та 19 вересня 2025 року - на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року, у яких зазначив, що оскаржувані рішення вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
Основними доводами апеляційної скарги на рішення суду від 23 червня 2025 року є твердження апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи й неповним їх з`ясуванням; апелянт зазначає, що спірні грошові кошти були видані саме позивачу на підставі його письмових заяв після належної ідентифікації та перевірки документів відповідно до умов договору, вимог цивільного законодавства, нормативно-правових актів НБУ та законодавства у сфері фінансового моніторингу, у зв`язку з чим залишок коштів у сумі 44 700 дол. США відсутній, а позовні вимоги є безпідставними та недоведеними; крім того, суд першої інстанції, на думку апелянта, не надав належної оцінки поданим банком доказам, проігнорував суттєві доводи відповідача, порушив стандарти мотивування судового рішення, а також безпідставно поклав на банк судові витрати.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржувані рішення та прийняти нові рішення, якими відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу.
Основними доводами апеляційної скарги на додаткове рішення є твердження апелянта про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції у зв`язку з недоведеністю та неспівмірністю заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відсутністю належних і допустимих доказів фактичного надання та оплати таких послуг, зокрема детального опису виконаних адвокатом робіт, часу та обсягу наданих послуг, а також належним чином оформлених фінансових документів, що підтверджують сплату гонорару відповідно до вимог законодавства; апелянт також зазначає на порушення судом норм процесуального права, принципів співмірності та пропорційності судових витрат, ігнорування доречних доводів відповідача та неналежне мотивування судового рішення, що, на його переконання, призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат і є підставою для скасування додаткового рішення та відмови у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу.
Станом на день розгляду справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 29 січня 2026 року, з`явилися представник позивача Вишнівський І.А., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, та представник відповідача Дем`янов І.Ю., який просив апеляційну скаргу задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 28.09.2021 року між сторонами було укладено договір № 19779437511 «Про відкриття фізичній особі поточного рахунку в іноземній валюті та його розрахунково-касове обслуговування», відповідно до п.1.1 якого, банк відкрив вкладнику поточний рахунок для зберігання грошових коштів, проведення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства.
30.11.2021 року позивачем згідно з п. 2.8 договору на відкритий поточний рахунок через касу банку внесено готівкові грошові кошти у сумі 300000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 1977943751 від 30.11.3021 року.
Позивач зазначає, що у період з 29.06.2022 року по 18.07.2022 року працівниками відповідача з поточного рахунку, відкритого на його ім`я, в порушення умов договору неправомірно видано готівкові грошові кошти в іноземній валюті невідомій особі без його відома та без відповідного доручення у загальній сумі 44600,00 дол. США.
Як вбачається з висновку від 19.08.2022 року, складеного працівниками відповідача за результатами проведення службового розслідування, внаслідок шахрайських дій ОСОБА_2 у період з 29.06.2022 року по 18.07.2022 року в ТВБВ № 10026/039, ТВБВ № 10026/078, ТВБВ № 10026/079, ТВБВ № 10026/0157, шляхом використанням ним підроблених документів на ім`я ОСОБА_1 , отримано грошові кошти на загальну суму 44 600,00 дол. США, чим завдано майнової шкоди клієнту.
Неналежно проведеною ідентифікацією/верифікацією клієнта працівники відділень банку створили реальні умови для вчинення сторонньою особою шахрайських дій по рахунку клієнта ОСОБА_1 .
Водночас, тринадцятьом працівникам відповідача рекомендовано оголосити догану за порушення внутрішніх нормативних документів банку.
Крім того, висновком експерта № СЕ-19/111-22/36484-ПЧ від 13.10.2022 року, складеного експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на виконання постанови слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 02.09.2022 року, винесеної у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022100100001793 від 19.07.2022 року, встановлено, що підписи у заявах про видачу готівки та копії паспорта виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Отже, судом першої інстанції належно встановлено, що грошові кошти з поточного рахунку, відкритого на ім`я позивача, у сумі 46 000,00 дол. США з вини працівників відповідача були неправомірно видані не позивачу, а іншій особі.
Відповідно до виписки з поточного рахунку від 20.10.2022 року, залишок грошових коштів на поточному рахунку позивача складає 100,00 дол. США.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із заявами про закриття поточного рахунку та повернення залишку вкладу у сумі 47000,00 дол. США, однак відповідач в порушення умов договору станом на 17.08.2023 року рахунок не закрив та не повернув позивачу залишок вкладу.
Таким чином, позивач, звернувшись до відповідача з вказаними заявами, ініціював як вкладник згідно з п.8.3 договору припинення (розірвання) укладеного з відповідачем договору банківського рахунка, що згідно з вимогами закону має наслідком повернення позивача залишку вкладу, який відповідачем повернутий не був.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги зазначив, що між сторонами існували договірні правовідносини за договором банківського рахунку, за яким позивач вніс на рахунок грошові кошти, а відповідач зобов`язувався забезпечити їх збереження та видачу виключно за розпорядженням клієнта; при цьому судом встановлено, що у період з 29 червня 2022 року по 18 липня 2022 року з рахунку позивача з вини працівників банку внаслідок неналежної ідентифікації клієнта неправомірно видано грошові кошти іншій особі, що підтверджується матеріалами службового розслідування відповідача та висновком судової експертизи, якими спростовано факт отримання коштів самим позивачем; суд також виходив із того, що позивач реалізував своє право на розірвання договору банківського рахунку та вимагав повернення залишку вкладу, однак банк у порушення умов договору та вимог цивільного законодавства цього не зробив, доказів правомірного списання або повернення спірної суми не надав, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача повернути позивачу залишок вкладу у сумі 44 700 доларів США.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів зазначає, що позиція апелянта фактично зводиться до тверджень про нібито правомірну видачу спірних грошових коштів банком особі, яка була ідентифікована як позивач, а також до перекладення відповідальності за втрату коштів на особу, яка заволоділа ними шахрайським шляхом. 
З такими доводами апелянта колегія суддів погодитися не може.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджують факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського рахунку, укладеним із позивачем, та спростовують доводи апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів справи, позивач зазначав, що у період з 29 червня 2022 року по 18 липня 2022 року працівниками відповідача з поточного рахунку, відкритого на його ім`я, у порушення умов договору було неправомірно видано готівкові кошти в іноземній валюті сторонній особі без його відома та без відповідного розпорядження у загальній сумі 44 600,00 доларів США.
Зазначені обставини знайшли своє підтвердження у висновку службового розслідування відповідача від 19 серпня 2022 року, відповідно до якого грошові кошти були отримані сторонньою особою шляхом використання підроблених документів на ім`я позивача. У цьому ж висновку зафіксовано, що неналежне проведення ідентифікації та верифікації клієнта працівниками банку створило реальні умови для вчинення шахрайських дій по рахунку позивача, а також констатовано заподіяння майнової шкоди клієнту та порушення внутрішніх нормативних документів банку.
Зі змісту статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на час видачі коштів) убачається, що банкам забороняється проводити фінансові операції з готівковими коштами у разі виникнення сумнівів стосовно того, що особа виступає не від власного імені. Вказаною нормою також передбачено обов`язок банку здійснювати належну ідентифікацію та верифікацію клієнтів і їх представників, у тому числі під час здійснення фінансових операцій з готівкою у значних розмірах, а також право і обов`язок витребувати необхідні документи та інформацію з метою належної перевірки особи.
Крім того, висновком експерта № СЕ-19/111-22/36484-ПЧ від 13 жовтня 2022 року встановлено, що підписи у заявах про видачу готівки та копії паспорта виконані не позивачем, а іншою особою. Зазначений висновок є належним і допустимим доказом у цивільній справі та підтверджує відсутність волевиявлення позивача на отримання спірних коштів.
З аналізу наведених положень закону вбачається, що обов`язок щодо належної ідентифікації та верифікації клієнта, а також недопущення проведення готівкових фінансових операцій у разі виникнення сумнівів стосовно особи отримувача коштів, покладається виключно на банк.
Як установлено судом першої інстанції, у цій справі банк під час здійснення операцій з видачі готівкових коштів у значному розмірі не забезпечив належного виконання вказаних вимог закону, що підтверджується висновком службового розслідування відповідача та висновком експерта, якими встановлено факт видачі коштів сторонній особі на підставі підроблених документів.
За таких обставин відповідач, не дотримавшись вимог статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», фактично допустив проведення фінансових операцій без належної ідентифікації клієнта, унаслідок чого грошові кошти були видані не клієнтові банку та не його належно уповноваженому представнику, а іншій особі.
Вказані порушення не можуть бути поставлені у провину клієнтові та не звільняють банк від обов`язку виконати взяті на себе зобов`язання за договором банківського рахунку і повернути клієнтові належні йому кошти.
Таким чином, у справі достеменно встановлено, що грошові кошти з рахунку позивача були видані банком, однак не позивачу і не його уповноваженому представнику, а сторонній особі. За таких обставин зобов`язання банку щодо повернення коштів не може вважатися виконаним належним чином.
Спірні правовідносини ґрунтуються на договорі банківського рахунку. Відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати та зараховувати на рахунок клієнта грошові кошти, виконувати його розпорядження щодо перерахування та видачі відповідних сум і проводити інші операції за рахунком.
Згідно з положеннями статей 509, 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У цій справі банк, прийнявши на себе зобов`язання щодо збереження грошових коштів клієнта та їх видачі виключно за його розпорядженням, не виконав їх належним чином, оскільки не повернув позивачеві залишок коштів після його вимоги про закриття рахунку.
До моменту фактичної видачі грошових коштів клієнтові або його належно уповноваженому представнику обов`язок щодо їх збереження та відповідальність за неправомірне списання або видачу третім особам покладається на банк як сторону договору банківського рахунку. Оскільки у цій справі встановлено, що спірні кошти були видані сторонній особі внаслідок неналежного виконання банком обов`язку з ідентифікації клієнта, саме банк несе відповідальність за наслідки таких дій.
Доводи апелянта про те, що відповідальність за повернення коштів має бути покладена на особу, яка ними заволоділа, колегія суддів відхиляє, оскільки порушення прав клієнта виникло у сфері виконання банком договірних зобов`язань, а банк не звільняється від обов`язку повернути клієнтові кошти шляхом посилання на протиправні дії третіх осіб.
Такий підхід відповідає завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушеного права та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду.
Ризик втрати грошових коштів до моменту їх фактичного повернення вкладникові несе банк як сторона договору банківського рахунку. Моментом переходу такого ризику є безпосередня видача коштів вкладникові або його належно уповноваженому представнику. У цій справі встановлено, що кошти були втрачені до такого моменту та під час перебування у сфері відповідальності банку, тому саме банк зобов`язаний повернути їх вкладникові.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що відповідальність за повернення коштів має бути покладена на особу, яка ними заволоділа. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, у разі втрати або викрадення коштів, переданих вкладником банку, шкода завдається саме банку, тоді як вкладник має право вимагати від банку виконання зобов`язання за договором - повернення коштів, а не звертатися з вимогами до третіх осіб.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, повно і всебічно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо оскарження додаткового рішення апеляційний суд зазначає наступне: 
Відповідно до висновків Верховного Суду викладених в постанові від 21 жовтня 2022 року у справі № 910/13595/20, складання заяв та клопотань стосовно судових витрат є наданням правової допомоги у розумінні процесуального законодавства.
Частиною 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України:
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотав сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика. 
Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:
Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 44217св18).»
Вказана правова позиція однозначно застосована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 року у справі №754/12116/18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, Верховним Судом у складу колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18, та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №813/481/18 та в постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20.
В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством. 
Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У разі часткового задоволення позову такі витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків, актів тощо. Такі докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за умови заявлення стороною відповідного клопотання до закінчення дебатів. У разі неподання таких доказів у встановлений строк заява про їх відшкодування залишається без розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право ухвалити додаткове рішення, зокрема у випадку, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заява про ухвалення додаткового рішення може бути подана до закінчення строку на виконання рішення суду.
Як убачається зі змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України», за участю третьої особи, було задоволено, водночас питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у вказаному рішенні судом першої інстанції не вирішувалося, що стало підставою для звернення позивача із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Матеріалами справи встановлено, що інтереси позивача у суді представляв адвокат Вишнівський І.А., повноваження якого підтверджені належним чином оформленим ордером. На підтвердження надання професійної правничої допомоги та визначення її вартості позивачем у строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, подано договір про надання правової допомоги, додаткові угоди до нього, акти приймання виконаних робіт, а також платіжні документи, з яких убачається, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 97 500 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що чинне процесуальне законодавство не пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу виключно з фактом їх фактичної сплати на момент ухвалення судового рішення.
Враховуючи висновки зроблені в пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, суди в рішеннях у цивільних використовують аналогічне формулювання, зазначеному в пункті 25 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20: «ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.»
Аналогічної правової позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у рішенні від 16 травня 2012 року у справі «Савін проти України» зазначив, що навіть у разі, якщо сторона ще не здійснила оплату послуг адвоката, але зобов`язана це зробити відповідно до умов договору, такі витрати є фактичними та підлягають відшкодуванню, оскільки вони становлять реальне фінансове зобов`язання сторони.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. За відсутності такого клопотання та належних доказів неспівмірності підстави для зменшення судом розміру заявлених витрат відсутні.
Також Верховний Суд неодноразово наголошував, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом у частині визначення розміру гонорару можливе виключно за наявності обґрунтованих і доведених підстав, оскільки протилежне суперечило б принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 Цивільного кодексу України, та принципу обов`язковості виконання договору (pacta sunt servanda).
Крім того, з правових висновків Верховного Суду вбачається, що для цілей розподілу судових витрат учасник справи зобов`язаний надати докази щодо обсягу наданих правничих послуг та їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті, при цьому доведення ринкової вартості таких послуг або детальне обґрунтування витраченого адвокатом часу законом не вимагається.
Оцінюючи подані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, відповідає умовам укладеного договору, є співмірним зі складністю справи, тривалістю її розгляду, обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для позивача.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підтвердження фактичної сплати витрат на правничу допомогу не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права та не узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, а визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу є справедливим, розумним та пропорційним обставинам справи, у зв`язку з чим підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько