Справа № 314/5410/25
Провадження № 2/314/646/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
03.03.2026 року  м.Вільнянськ 
Справа № 314/5410/25;
провадження № 2/314/646/2026;
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді         Кіяшко В.О.,
секретар         Румянцева А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вільнянськ в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

стислий виклад позицій сторін.
позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій просить зменшити розмір аліментів. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.09.2006 року по 12.01.2017 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області № 314/7370/16ц від 12.01.20217 року, шлюб було розірвано.
Від шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
28.10.2014 Вільнянським районним судом Запорізької області ухвалено судове рішення у цивільній справі № 314/5407/14-ц за позовом ОСОБА_2 до позивача, про стягнення аліментів. Згідно з резолютивною частиною цього рішення з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, яка не можу бути меншою ніж 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік, починаючи з 01.09.2014 року і до повноліття дитини.
24.02.2022 року позивач одружився з ОСОБА_4 , яка змінила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_5 ». Ця обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), за актовим записом № 37.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 398.
Позивач посилається на те що після винесення рішення суду № 334/2923/16-ц його сімейний стан змінився. Після народження другої дитини у позивача з`явився обов`язок, що передбачений ст. 180 СК України, утримувати сина ОСОБА_6 до досягнення ним повноліття.
Ці обставини ускладнюють виконання позивачем своїх аліментних зобов`язань щодо першої дитини в розмірі, встановленому рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 314/5407/14-ц.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи.

Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі.
27.11.2025 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням осіб. 
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши докази по справі, суд, 
встановив
23.09.2006 року по 12.01.2017 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області № 314/7370/16ц від 12.01.20217 року, шлюб було розірвано.
Від шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
28.10.2014 Вільнянським районним судом Запорізької області ухвалено судове рішення у цивільній справі № 314/5407/14-ц за позовом ОСОБА_2 до позивача, про стягнення аліментів. Згідно з резолютивною частиною цього рішення з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, яка не можу бути меншою ніж 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік, починаючи з 01.09.2014 року і до повноліття дитини.
24.02.2022 року позивач одружився з ОСОБА_4 , яка змінила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_5 ». Ця обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), за актовим записом № 37.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 398.
Позивач посилається на те що після винесення рішення суду № 334/2923/16-ц змінився сімейний стан. Після народження другої дитини у позивача з`явився обов`язок, що передбачений ст. 180 СК України, утримувати сина ОСОБА_6 до досягнення ним повноліття.
Ці обставини ускладнюють виконання позивачем своїх аліментних зобов`язань щодо першої дитини в розмірі, встановленому рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 314/5407/14-ц.

Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.
Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Крім того, в ст. 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку.
Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.
Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України.

Відповідно до рішення Вільнянського районного суду Запорізької області по справі № 314/5407/14-ц від 28.10.2014 з позивача стягнуто на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини із всіх доходів батька щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Позивач є особою працездатного віку.
Позивач вказує, що в нього народилась ще одна дитина, тобто змінився сімейний стан, що є підставою для зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду.
Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.
Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.

Також суд звертає увагу, що під час розгляду позову про зменшення розміру аліментів суд не переглядає рішення, яким стягнуто аліменти, а лише з`ясовує наявність обставин, які дають підстави для зменшення розміру аліментів.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
З аналізу зазначених правових норм також слідує, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.
Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України.
Висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Так, належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не надано.
Посилання позивача на наявність у нього іншої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від іншого шлюбу, на утримання якої на підставі судового наказу з нього стягуються аліменти, на переконання суду, не свідчить про погіршення його матеріального становища.

Зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, без доведення погіршення майнового становища, само по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року у справі N 715/2073/20 (провадження N 61-1031св21) зменшення розміру раніше стягнутих аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24), від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23 (провадження № 61-5168св24).
Судова практика є сталою.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того факту, що його стан здоров`я свідчить про його непрацездатність. Позивач є працездатною особою.
Доказів про свій матеріальний стан, відсутність доходу чи зменшення заробітку позивач не надав, як і доказів того, що в зв`язку з погіршенням стану здоров`я він несе додаткові витрати на лікування чи оздоровлення, несе додаткові витрати на власні потреби тощо. Крім того, позивачем не надано доказів відсутності у нього нерухомого чи рухомого майна, довідки з податкової про доходи тощо.
В матеріалах справи відсутні докази фінансового становища позивача з моменту стягнення аліментів, а тому суд не може перевірити чи дійсно відбулося погіршення фінансового становища позивача.
Інших належних та допустимих доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я, позивачем суду надано не було.
Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження іншої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Судові витрати.
Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в позові.
На підставі викладеного та керуючись, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 141, 181, 192 СК України, ст.ст. 4-6, 13, 15, 48, 51, 76-81, 83, 89, 141, 158, 175, 258-259, 268, 273, 354-356 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:

в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області, протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 03.03.2026.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя        Вікторія Олександрівна Кіяшко
03.03.2026