23.02.26
22-ц/812/464/26
Провадження № 22-ц/812/464/26

П О С Т А Н О В А 
іменем України

23 лютого 2026 року м. Миколаїв
справа № 487/7419/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,
за участю представника позивачки Васеньова Д.О., представника відповідача Ковтуна В.Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції
апеляційну скаргу
Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 02 грудня 2025 року під головуванням судді Темнікової А.О., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
В серпні 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування шкоди.
Позивач зазначала, що 08 травня 2023 року о 14 годині 25 хвилин по вулиці Садовій, 25-А в місті Миколаєві водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом БРДМ-2 910Л179, при перестроюванні з середньої смуги для руху, не надав дорогу транспортному засобу «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_3 , що рухався в попутному напрямку по лівій смузі для руху, на яку він мав намір перестроюватись, не переконався, що це буде безпечним. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі- ДТП) транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій ОСОБА_2 порушив вимоги пунктів 2.3.б, 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП.
Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 листопада 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Внаслідок ДТП автомобілю «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », були спричинені значні механічні пошкодження. Вказаний автомобіль зареєстрований за позивачкою ОСОБА_1 і належить їй на праві власності. Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована не була. До того ж він був військовослужбовцем та на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди керував військовою технікою – бойовою розвідувально-дозорною машиною. З метою отримання страхового відшкодування в результаті ДТП за участі військовослужбовця, 10 травня 2023 року ОСОБА_1 було подано звернення до Моторного (транспортного) страхового бюро України. Листом МТСБУ від 12 травня 2023 року у виплаті страхового відшкодування їй було відмовлено. В подальшому позивач звернулась до відповідача з метою отримання відшкодування, однак відповіді на свій лист так і не отримала.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 57150,15 грн та витрати на проведення автотоварознавчого експертного дослідження в сумі 3500 гривень, всього 60650,15 грн.

Узагальнені доводи інших учасників
Під час розгляду справи представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент вчинення правопорушення ОСОБА_2 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , проте на момент подання позову останній не перебуває в особовому складі військової частини НОМЕР_1 та не проходить там службу. Військовослужбовець ОСОБА_2 вчинив правопорушення не пов`язане з виконанням службових обов`язків, а з власної необережності та порушення правил дорожнього руху. З урахуванням положень статей Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 1191 ЦК України та обставин справи представник відповідача вважає, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем по справі, а шкода повинна бути відшкодована фактично винною особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2025 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2025 року позов задоволено. Постановлено стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 57 150,15 грн. та судові витрати у розмірі 3500 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що військова частина НОМЕР_1 , як балансоутримувач бойової техніки БРДМ-2Л1, несе відповідальність за завдану військовослужбовцем ОСОБА_2 шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та є належним відповідачем у справі, а твердження представника відповідача щодо перебування ОСОБА_2 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 лише під час вчинення ДТП і відсутності останнього в особовому складі військової частини НОМЕР_1 на момент подання позовної заяви та вчинення ОСОБА_2 правопорушення не пов`язаного з виконанням службових обов`язків з власної необережності є необґрунтованими та такими, що не підлягають врахуванню судом.
Представником відповідача не надано жодних заперечень щодо грошової вимоги, не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування суми страхового відшкодування чи її зменшення. Отже, суд приходить до висновку про правильність та достовірність зазначених позивачем понесених витрат на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, суд прийшов до висновку, що сукупністю достовірно встановлених доказів підтверджується, що військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу БРДМ-2 910Л179 – учасника ДТП, яка сталась з вини військовослужбовця, виконуючого обов`язки водія, ОСОБА_2 , зобов`язана відшкодувати завдану матеріальну шкоду ОСОБА_1 в сумі 57150,15 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник військової частина НОМЕР_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаного рішення, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 

Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26 листопада 2019 року у справі №910/20261/16) про загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначену у статті 1166 ЦК України, на думку військової частини НОМЕР_1 , сторони у справі мали б бути  ОСОБА_2 , як винуватець дорожньо-транспортної пригоди та МТСБУ, як орган котрий здійснює відшкодування завданої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.
Однак, ані позивач, ані суд не залучив в якості співвідповідача МТСБУ.
Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає умовам вмотивованості (обґрунтованості), тягне за собою ряд негативних наслідків, як для учасників справи, так і для суду, який прийняв таке рішення. Зокрема, для учасників справи постановлення немотивованого (не достатньо мотивованого) рішення означає, що доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були почуті та належним чином оцінені судом, що у свою чергу, призвело до прийняття неправосудного рішення.

Узагальненні доводи інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, до апеляційного суду не надійшов.

2. Мотивувальна частина 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного. 

Встановлені судом першої інстанції обставини справи 
Судом встановлено, що 08 травня 2023 року о 14 годині 25 хвилин в місті Миколаєві, по вулиці Садовій, біля будинку 25-А, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом БРДМ-2 910Л179, при перестроюванні з середньої смуги для руху не надав дорогу транспортному засобу «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_3 , що рухався в попутному напрямку по лівій смузі для руху, на яку він мав намір перестроюватись, не переконався, що це буде безпечним. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій ОСОБА_2 порушив вимоги пунктів 2.3.б, 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП.
ОСОБА_2 на момент ДТП проходив військову службу у військовій частині  НОМЕР_1  та користувався транспортним засобом БРДМ-2 910Л179. 
Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 листопада 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. (а.с.11). 
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 13 червня 2022 року транспортний засіб «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », VIN НОМЕР_4 , 2017 року випуску, на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с.7).
Згідно полісу № ЕР-209877922 від 04 липня 2022 року ОСОБА_3 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з ПАТ «СК «УСГ» строком дії з 05 липня 2022 року по 04 липня 2023 року, відповідно до якого забезпечений транспортний засіб - «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », VIN НОМЕР_4 , 2017 року випуску (а.с.13).

10 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, схемою місця ДТП та заявою про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 08 травня 2023 року.
У листі МТСБУ про відмову у відшкодуванні шкоди від 12 травня 2023 року №3-01б/15632 зазначено, що відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут я далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин – Закон № 1961-IV), транспортні засоби - пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У згаданому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у пункті 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. З огляду на зазначене, МТСБУ не має правових підстав для виплати відшкодування з фонду захисту потерпілих, оскільки шкода, заподіяна транспортним засобом, для якого Законом не встановлено коригуючий коефіцієнт (а.с.18). 
Згідно висновку за Звітом №37-23 від 13 червня 2023 року про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », виконаного ФОП ОСОБА_4 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №116/22 від 18.02.2022 року) на замовлення ОСОБА_1 – вартість матеріального збитку на дату ДТП 08 травня 2023 року становить 57 150,15 гривень (з урахуванням ПДВ в запчастинах) (а.с.21-34).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №15 від 27 грудня 2022 року, було визначено: вважати такими, що прибули та приступили до виконання службових обов`язків: старшого солдата ОСОБА_2 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із військової частини НОМЕР_5 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначити на посаду старшого механіка-водія 1 розвідувального відділення – бойової розвідувальної машини взводу спостереження розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС-126791А (а.с.144).
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 року №577, про введення в експлуатацію бронетанкового озброєння та техніки, яке надійшло на доукомплектування військової частини НОМЕР_1 , призначення групи експлуатації, закріплення стройових (військових) номерів та Додатку №1 до зазначеного наказу, відповідальним за збереження та експлуатацію БРДМ-2Л1, стройовий номер 611, заводський номер машини НОМЕР_6 , номер корпусу НОМЕР_7 , номер двигуна НОМЕР_8 , бойова група експлуатації (яким керував ОСОБА_2 під час скоєння ДТП 08.05.2023 року) призначено командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 .
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №163 від 05 червня 2024 року, старшого солдата ОСОБА_2 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , колишнього старшого механіка-водія 1 розвідувального відділення – бойової розвідувальної машини взводу спостереження розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира НОМЕР_9 окремої механізованої бригади 10 армійського корпусу (по особовому складу) від 25 травня 2024 року №83-РС, відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я – за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби, вважати, що справи та посаду здав і направити для зняття з військового обліку до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) (а.с.145).

Позиція апеляційного суду
Щодо належного відповідача 
У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідальність за статтею 1187 ЦК України з відшкодування шкоди, завданої майну позивачки внаслідок порушення Правил дорожнього руху військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , повинна нести військова частина, яка має статус юридичної особи та є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдана шкода.
Сторонами у справі не оспорюється факт дорожньо-транспортної пригоди та вина водія  ОСОБА_2 . 
Заперечуючи в задоволенні позову представник військової частини зазначав, що співвідповідачами у цій справі мають бути сам винуватець ДТП – ОСОБА_2 , та МТСБУ.
Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами бойової техніки, зокрема БРДМ-2Л1, має ознаки джерела підвищеної небезпеки.
У відповідності до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України № 1075-XIV від 21 вересня 1999 року «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 1075-XIV), є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 1075-XIV Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1075-XIV військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), яку судом першої інстанції правильно визнано релевантною до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції встановив, і це не заперечується відповідачем, що БРДМ-2Л1, стройовий номер 611, на час ДТП перебував на балансі військової частини НОМЕР_1 і належав їй на праві оперативного управління. Відтак, висновки суду про те, що ця військова частина відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є обґрунтованими, а норми права у оскаржуваному рішенні, були застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1  про те, що відповідачем має бути  ОСОБА_2 , оскільки він на момент подачі позову вже не був військовослужбовцем цієї військової частини, є необґрунтованими, оскільки відповідачем не заперечується, що на момент ДТП  ОСОБА_2 перебував у трудових відношеннях із Військовою частиною  НОМЕР_1 , як військовослужбовець, та під час ДТП виконував службові обов`язки, тому належним відповідачем у даних правовідносинах по відшкодуванню заподіяної шкоди є саме військова частина. 

Твердження апеляційної скарги про те, що заподіяну внаслідок ДТП шкоду позивачці має відшкодувати МТСБУ, яка мала б бути залучена як відповідач по справі, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.
Відповідно до положень пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з пунктом 1.5 статті 1 Закону № 1961-IV наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У цьому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у цьому пункті, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу.
Тобто, не підлягає обов`язковому страхуванню та не може бути застрахованим пристрій, який не має певних коригуючих коефіцієнтів, внаслідок чого він в силу цього Закону, не визнається транспортним засобом (див. пункт 33 постанови Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 295/5514/17 (адміністративне провадження № К/9901/24262/18). 
Коригуючи коефіцієнти та їх розміри встановлено та затверджено постановою Національного банку України від 30 травня 2022 року № 108 “Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно з зазначеною Постановою, БРДМ-2Л1 не відноситься до типів транспортних засобів щодо яких встановлений коригуючий коефіцієнт.
В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" передбачено, що при вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, судам слід мати на увазі, що для цілей обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності володільців транспортних засобів у пункті 1.5 статті 1 Закону № 1961-IV наведено визначення транспортних засобів. У зв`язку із цим якщо шкоди завдано з вини особи, діяльність якої пов`язана з використанням іншого транспортного засобу (наприклад, гужової повозки, велосипеда) або механізму, що не належить до транспортних засобів (сільськогосподарські збиральні машини, косарки тощо), цивільно-правова відповідальність якої не підлягає обов`язковому страхуванню, шкода відшкодовується за загальними правилами, визначеними ЦК.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 910/20261/16, на яку відповідач посилається у своїй апеляційній скарзі, не є релевантною до зазначених правовідносин, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.
Зокрема, у справі № 910/20261/16 Верховний Суд не надавав висновок щодо застосування положень статті 1187 ЦК України.

Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди
На підтвердження матеріальної шкоди позивачем було надано до суду: опис пошкоджень; висновок за Звітом №37-23 від 13 червня 2023 року про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля «Ford Flex», державний номерний знак « НОМЕР_2 », виконаного на замовлення ОСОБА_1 , за яким вартість матеріального збитку на дату ДТП 08 травня 2023 року становить 57 150,15 гривень.
Доказів на спростування розміру матеріального збитку відповідачем не надано, правом на призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи відповідач не скористався. Тобто, ці обставини не були спростовані відповідачем в силу статей 12, 81 ЦПК України.
Доводів на спростування визначеного судом розміру збитків та судових витрат на проведення автотоварознавчого експертного дослідження в сумі 3500 гривень апеляційна скарга не містить.
За такого, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення на Військову частину НОМЕР_1 обов`язку відшкодувати на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 57 150,15 грн. та судові витрати у розмірі 3500 грн.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Щодо судового збору
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для зміни розподілу судових витрат апеляційний суд не вбачає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді	Т.М. Базовкіна  	

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складене 25 лютого 2026 року.