Справа №461/9389/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року          м.Львів
Галицький районний суд міста Львова

в складі:
головуючого судді Юрківа О.Р.,
з участю:
секретаря судового засідання Некоз М.Ю.,
представниці позивача Яцук Г.М.,
представниці відповідача Бути Н.І.,
представниці відповідача Копко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом адвокатеси Яцук Галини Михайлівни в інтересах ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України, Управління Служби Безпеки України у Львівській області про визнання протиправним і скасуванням рішення про примусове повернення за межі України, та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Представниця позивача звернулась до суду з адміністративним позовом до Західного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України, Управління Служби Безпеки України у Львівській області про визнання протиправним і скасуванням рішення про примусове повернення за межі України, та скасування постанови. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.11.2025 посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби складено протокол про адміністративне правопорушення серія МЛВ номер 003243 відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення від 05.11.2025 ПН МЛВ 003233, відповідно до якої на ОСОБА_1 за ч.1 ст.203 КУпАП накладено штраф в розмірі 3400,00 грн. В протоколі складеному головним спеціалістом Лавринович Віталієм Миколайовичем 05.11.2025 о 09 год.51 за адресою: м. Львів, вул. Руданського, 3 встановлено перевищення строку перебування в Україні не більш як на 30 днів в графі пояснення особи, щодо якої складено протокол друкованими літерами українською мовою зазначено про те , що : «своєчасно не залишив межі України з особистих обставин, зміст протоколу мені зрозумілий, перекладача не потребую». Відповідно в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено про те, що позивач послуг перекладача не потребує, залучення перекладача не було. Також у протоколі зазначено про те, що, розгляд справи позивач просить проводити без його участі. Постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МЛВ 003233 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн. У постанові, зазначено про те, що 05.11.2025 о 09 год 51 хв. за адресою: 79005, м. Львів, вул. Руданського, 3 встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більше як на 30 днів гр. Азербайджанської Республіки Мадатова Мурада. Місце скоєння правопорушення: 79005, м. Львів, вул Руданського, 3. При розгляді справи додатково встановлено, що гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 прибув на територію України 15.07.2025 через ПП «Маяки-Удобне» та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більше як на 30 днів, чим порушив п.2 Порядку, затвердженого ПКМУ №150 від 15.02.2012, за що передбачено відповідальність за ч.1 ст.203 КУпАП. Обставини, що обтяжують відповідальність відсутні. 05.11.2025 співробітником Управління СБУ у Львівській області полковником Богданом Прошаченком було винесено рішення від 05.11.2025 про примусове повернення за межі України громадянина Айзербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно змісту рішення від 05.11.2025 вcтановлено, що при перевірці 29.10.2025 паспортного документу громадянина Айзербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено , що зазначений громадянин прибув на територію України 15.07.2025 через ПП «Маяки Удобне» та до цього часу межі України не залишив, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів , чим порушив п. 2 Порядку продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150. Відповідно позивач не погоджується з даною постановою з наступних підстав: вважає, що його неправомірно позбавили права на адвоката і перекладача при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення, та прийнятті оскаржуваного рішення, адже він не володіє українською мовою. Позивач просить врахувати, що його було затримано працівниками як він зрозумів міграційної служби у селі Керниця Львівського району Львівської області 29.10.2025 в., у нього був паспорт який він надав працівникам міграційної служби. Стверджує, що не відмовлявся від захисника, однак йому не було запропоновано, був затриманий більше трьох годин, працівники відповідно мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було.
Позивач не визнає, що йому були роз`яснені права, надруковані українського мовою на другому аркуші протоколу про адміністративне правопорушення, у тому числі право користуватися послугами адвоката і перекладача. Окрім того, у рішенні від 05.11.2025 про примусове повернення за межі України зазначено про те, що протокол за ознаками ч.1 ст. 203 КУпАП складено 04.11.2025, що не відповідає фактичним обставинам справи. Позивач не визнає, що ним заявлялося клопотання про розгляд справи про адміністративне правопорушення без його участі керівником підрозділу міграційної служби. Тому просить позов задовольнити.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2025 року відкрито провадження у справі.
26.11.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представниці відповідача.
27.11.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представниці відповідача.
10.02.2026 року до суду від представниці позивача надійшли додаткові письмові пояснення.
Представниця позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просить позов задовольнити. 
Представниця відповідача - Управління Державної міграційної служби України в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджені жодними даними чи фактичними обставинами, нормативно-правовими актами чи іншими документами окрім як припущеннями позивача.  З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2025 о 09:51 за адресою : м.Львів, вул. Руданського, 3 встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більше як на 30 днів гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мав при собі паспорт Республіки Азербайджан НОМЕР_1 виданий 28.02.2022 термін дії до 27.02.2032. В паспорті були наявні відмітки уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України про перетинання державного кордону України: прибуття ПП «Маяки-Удобне» 15.07.2025; (підтверджується витягом з міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» - відомості про осіб, які перетнули державний кордон), в подальшому територію України не залишав, що вказувало на перевищення строку перебування не більш як на 30 днів та порушенням пп.2 пункту 2 Порядку № 150, відповідальність за яке передбачено ч.1ст.203 КУпАП. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення позивача було ознайомлено, з правами, зокрема, роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України в частині того, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, а також права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, де зазначено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову у справі. Факт роз`яснення прав та обов`язків підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручного підпису позивача. З протоколом про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення позивач був ознайомлений, копії отримав, про що свідчать особисті підписи ОСОБА_1 в цих документах. Крім того в протоколі зафіксовані пояснення ОСОБА_1 щодо адміністративного правопорушення: «своєчасно не залишив територію України з особистих обставин, розумію що порушив міграційне законодавство, зміст протоколу мені зрозумілий, перекладача не потребую. Разом з тим, додаткових заяв, клопотань від правопорушника під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи з подальшим винесенням постанови, не надходило. Позивач повинен був звернутись до закінчення 90-денного терміну легального перебування за продовження строків перебування згідно п. 4 Порядку №150 за наявності обґрунтованих підстав, проте цього не зробив.
Представниця відповідача - Управління Служби Безпеки України у Львівській області в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджені жодними даними чи фактичними обставинами, нормативно-правовими актами чи іншими документами окрім як припущеннями позивача. Представниця відповідача зазначає, що позивач не мав наміру вжити жодних заходів задля законного працевлаштування, у визначений законодавством денний строк, а відтак отримання законних джерел заробітку для забезпечення свого існування. Водночас вказані обставини беззаперечно свідчать про порушення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Зокрема, ОСОБА_2 перевищив встановлений строк тимчасового перебування в Україні менше як на 30 днів, проживає на території України без дозвільних документів на право проживання (перебування) в Україні, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач усвідомлював причини та підстави перевірки законності перебування його на території Украйни, а надалі відмовився від перекладача, про що особисто підписався у «Розписці» оскільки добре володів, спілкувався, пояснював, як зазначає представник відповідача та розумів українську мову. 29.10.2025 громадянин Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опитаний працівниками Управління за місцем проживання в с. Керниця в зв`язку із травмою ноги останнього та неможливістю самостійного пересування. При цьому, з`ясовано, що іноземець протягом 2010-2019 працював на постійній основі на території рф, періодично виїздив в Казахстан, мав неодноразові контакти із співробітниками міграційних органів рф. На даний час має вербувальну вразливість перед спецслужбами рф. Відповідно дії та поведінка іноземця загрожують національній безпеці держави, що визначені статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України». Свідчення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавав особисто на російській мові в присутності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрий є його родичем та також має в рф відповідно аналогічні з родичем зв`язки. Тобто, до моменту прибуття 29.10.2025 іноземців в ЗМУ ДМС чітко володіли інформацією щодо подальших правових дій відносно них відповідними уповноваженими державними органами, від участі в подальших правових заходах перекладача відмовилися вже на той момент, покладаючись на свого прораба ОСОБА_3 та роботодавця гр. ОСОБА_4 .
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 05.11.2025 посадовою особою Західного міжрегіонального управління державної міграційної служби складено протокол про адміністративне правопорушення серія МЛВ номер 003243 відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 /а. с. 18-19/.
Відповідно складено протокол про адміністративне правопорушення серія МЛВ номер 003243 відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення від 05.11.2025 ПН МЛВ 003233, відповідно до якої на ОСОБА_1 за ч.1 ст.203 КУпАП накладено штраф в розмірі 3400,00 грн./а.с.20-21/.
05.11.2025 співробітником Управління СБУ у Львівській області полковником ОСОБА_5 винесено рішення від 05.11.2025 про примусове повернення за межі України громадянина Айзербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /22-23/
ОСОБА_2 є громадянином Айзербайджанської Республіки, який отримав дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства виданий 17.10.2025 № 8100 у ТОВ «РЕСПЕКТ БУД ПРОЕКТ» /а. с. 17/.
ОСОБА_2 є громадянином Айзербайджанської Республіки, відповідно підтверджується паспортом серії № НОМЕР_1 /а. с. 56/.
Протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП ОСОБА_6 не оскаржувався. 
Правовідносини, які склалися між сторонами по справі врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI); Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі – Інструкція № 353/271/150); Наказом МВС від 28.08.2013 №825 «Про затвердження Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України»; Кодексом України про адміністративні правопорушення (ч. 1 ст. 203); Порядком продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 (далі – Порядок №150).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до ст.5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно ст.33 КУ кожному, хто на законних підставах перебуває на території України , гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Стаття 68 передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 1, статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» СБУ є державним правоохоронним органом спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, і зобов`язана здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань. Положеннями частини першої статті 5, пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» передбачено, що СБУ є спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, підставами для проведення якої є виконання визначених законом завдань щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці. 
Управління СБУ у Львівській області є регіональним органом Служби безпеки України та з першого дня війни як і всі інші регіональні органи захищає нашу країну. Так, серед ключових напрямків діяльності Служби безпеки України є: контррозвідка, участь у бойових та спеціальних операціях на фронті, захист національної державності, боротьба з тероризмом, захист інформаційної безпеки, охорона державної таємниці. У лютому 2022 року Служба безпеки України як і всі інші військові формування перейшла на рейки воєнного часу: співробітники спецслужби, окрім протидії внутрішньому ворогу, взяли в руки зброю і нищать ворога зовнішнього на фронті. На рахунку Служби безпеки України сотні бойових і спеціальних операцій у найгарячіших точках України. Із початку війни Служба безпеки України, в тому числі й УСБУ у Львівській області, викриває та затримує ворожі диверсійно-розвідувальні групи, російських агентів і шпигунів, відбиває кібератаки російської федерації, захищає критичну інфраструктуру, розслідує воєнні злочини окупантів тощо. У свою чергу, зважаючи на положення статей 1, 7, 9, 10 Закону України «Про основи національної безпеки України», СБУ у даному випадку, проводячи контррозвідувальні заходи, забезпечувала, у межах своїх повноважень, виконання передбачених законом контррозвідувальних завдань, не тільки як спеціально уповноважений орган державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, але й як суб`єкт забезпечення національної безпеки, та виконувала функцію забезпечення національної безпеки, зокрема з виявлення та оцінки можливих загроз національній безпеці, дії з чого, нерозривно пов`язані з захищеністю життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечується сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, міграційної політики при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам. Тобто, СБУ як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення. У свою чергу спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 затверджена Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі – Інструкція № 353/271/150). Відповідно до пункту 1 Інструкції № 353/271/150, дана Інструкція визначає порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання. Пункт 2 Інструкції № 353/271/150, визначає, що терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню. Згідно пункту 3, дія цієї Інструкції поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню у випадках, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
В Конституції України та Законі №3773-VI вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.
Відповідно до пункту 4 Інструкції № 353/271/150, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення. У свою чергу, згідно 5. Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення. 
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в України а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
За порушення іноземцями порядку перебування в Україні порушники несуть адміністративну відповідальність.
Відповідно дії позивача порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, пп.2 пункту 2 Порядку № 150, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.203 КУпАП - перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).
Зокрема, позивач у позовній заяві вказує на те, що при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення, та прийнятті оскаржуваних рішень його неправомірно позбавили права на адвоката і перекладача, адже він не володіє українською мовою, зміст рішень йому був не зрозумілий.
Так, право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).
При цьому, суд суд звертає увагу на те, що перекладач залучається виключно в разі потреби.
Так, згідно п.2.7 наказу МВС № 825, протокол про правопорушення підписується уповноваженою посадовою особою та особою, стосовно якої складається протокол про правопорушення, а також свідками, перекладачем за умови їх наявності.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Отже, перекладач та/або законний представник надаються на вимогу особи (іноземця), як то передбачено пунктом 2 Інструкції.
Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 у справі № 127/26552/16-а висловив правову позицію, відповідно до якої приписами Інструкції застережена не альтернативна можливість присутності перекладача при оголошенні іноземцю рішення про його примусове повернення, а його обов`язкова наявність при вказаній процедурній дії.
Одночасно, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, що рішення про примусове повернення за межі України не доведено до відома позивача в порядку та у спосіб, встановлений законом, та таким чином, щоб його зміст і порядок оскарження були зрозумілими для особи, що підлягає примусовому поверненню, оскільки рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача, проте у розписці відсутня інформація про наявність останнього.
Разом із цим, у спірних правовідносинах позивач сам відмовився від свого права на залучення перекладача, адже зазначив, що його не потребує.
Таким чином, потреби залучення перекладача в даному випадку не було.
Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2024 року у справі № 539/2085/22 наголошує, що залучення перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно іноземця є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити. Оскільки у спірних правовідносинах позивач сам відмовився від участі перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення відносно нього, суд не уважає його право за такої обставини порушеним.
Подібна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16-а, від 07.02.2023 у справі № 522/7918/22.
Також суд відхиляє доводи позивача з приводу обов`язкового залучення адвоката з безоплатної вторинної правової допомоги під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Так, щодо підстав здійснення адміністративного затримання, то при виявленні особи, яка порушила законодавство про перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства і транзитний проїзд через територію України, посадові особи органів ДМС можуть здійснювати адміністративне затримання та доставлення зазначеної особи до органу ДМС.
Адміністративне затримання здійснюється з метою: припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу; встановлення особи; складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим; забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення.
Про адміністративне затримання іноземця та/або особи без громадянства уповноважені посадові особи органу ДМС негайно інформують відповідний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до Порядку інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання, адміністративного арешту або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1363, крім випадків, якщо особа захищає себе особи сто чи запросила захисника.
При цьому, у разі добровільної згоди іноземця та/або особи без громадянства прибути до територіального органу/підрозділу ДМС протокол про адміністративне затримання іноземця та/або особи без громадянства може не складатись.
Як зазначено в протоколі, позивач просив здійснювати розгляд справи без його участі.
Окрім цього, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення позивача було ознайомлено, з правами, зокрема, роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України в частині того, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, а також права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, де зазначено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.
Факт роз`яснення позивачу прав та обов`язків підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручного підпису позивача. З протоколом про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення позивач був ознайомлений, копії отримав, про що свідчать особисті підписи позивача.
Разом з тим, додаткових заяв, клопотань від правопорушника під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи з подальшим винесенням постанови, не надходило.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджена Інструкцією № 353/271/150.
Відповідно до частини п`ятою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Частиною 1 статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» наведений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзні документи для виїзду за кордон, тощо.
Подати при наявності законодавчих підстав заяву на будь-який міграційний статус (оформлення посвідки на тимчасове чи постійне проживання, дозволу на імміграцію, набуття громадянства України тощо) має право лише іноземець, який станом на день подачі відповідної заяви на законних підставах перебуває на території України.
Згідно п.2 постанови КМУ від 15 лютого 2012 року № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Згідно п.4. Порядку №150 строк перебування іноземців та осіб без громадянства, які тимчасово перебувають на території України (крім осіб, які відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 16 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” звільняються від реєстрації або реєструються у МЗС та його представництвах), продовжується ДМС, її територіальними органами за наявності обґрунтованих підстав (лікування, пологи, догляд за хворим членом родини, вимушена зупинка на території України у зв`язку з надзвичайними обставинами, оформлення спадщини, наявність підстав для оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, а також інші обставини, що унеможливлюють виїзд іноземця або особи без громадянства) та за умови подання підтвердних документів на період існування таких підстав.
Так, в подальшому, якщо іноземець не бажає залишати територію України, він зобов`язаний до спливу терміну перебування звернутися за продовженням строків перебування, подати заяву на посвідку при наявності законодавчих підстав, звернутися за дозволом на іміграцію тощо.
Іноземці зобов`язані підтверджувати законність свого перебування на території України. Законність перебування іноземця на території України, підтверджується, у тому числі наданим візою дозволом в межах строку дії візи; посвідкою на тимчасове чи постійне проживання; довідкою про звернення за захистом в Україні; дозволом на імміграцію тощо. Недотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визнання цих осіб нелегальними мігрантами та вжиття заходів щодо їх притягнення до адміністративної відповідальності з подальшим прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення.
Згідно п. 5 розділу І Інструкції № 353/271/150 підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Такі доводи позивача жодним чином не спростовують та не скасовують порушення законодавства України про правовий статус іноземців, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень чи винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і особисті обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України та не звільняють від обов`язку доводити законність свого перебування.
Позивач повинен був звернутись до закінчення 90-денного терміну легального перебування за продовженням строків перебування згідно п.4 Порядку №150 за наявності обґрунтованих підстав, проте цього не зробив.
Відтак, різні особисті обставини іноземця не звільняють від обов`язку легалізації на території України, а також не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи щодо обов`язку з оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Таким, чином суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 , будучи громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджується паспортом, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року справі №2340/2910/18, постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 522/14416/18.
Частиною другою статті 26 Закону 3773-VI зазначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.
Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Пунктом третім розділу ІІ Інструкції №150 передбачено, що у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.
Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Пунктом 18 Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (3773-17) рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 755/7030/21.
Отже, порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.
При цьому зазначаємо, як вбачається з матеріалів справи , вказані іноземці прибули в Україну на запрошення ТзОВ «Будівельна компанія «ВІК-БУД», відповідно яких дане товариство зобов`язалося працевлаштувати даних громадян Азербайджану з виконанням будівельних робіт та проживанням за визначеною адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Солонка, вул. Сахарова, 28. Також підприємство поклало на себе обов`язки зі сплати всіх витрат, пов`язаних із перебуванням іноземців на території України та виїздом з України у відповідності до статті 21 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» тощо. Вказані запрошення в липні 2025 скеровані до органів Державної прикордонної служби, що сприяло в`їзду в Україну вказаним іноземним громадянам.
Водночас, за отриманими даними, зазначений громадянин Азербайджану не оформив трудові відносини з ТзОВ «Будівельна компанія «ВІК-БУД» та через інші зв`язки самостійно влаштувались працювати без офіційного оформлення та отримання посвідок на тимчасове проживання в Україні на ТОВ «Респект Буд Проект», керівник ОСОБА_4 , вид діяльності: будівництво житлових і нежитлових будівель, дата реєстрації 27.07.2023, юридична адреса: АДРЕСА_1 ), котре проводить будівельні роботи на території іншого підприємства - ТОВ «ТБ Фрут Капітал» (ЄДРПОУ 38978629, керівник Мазур Олександр Анатолійович, вид діяльності: неспеціалізована оптова торгівля, виробництво фруктових та овочевих соків; дата реєстрації 06.07.2015; юридична адреса: м. Городок, вул. Артишівська, 9/1), а саме на їх базі в м. Городок. Тобто, гр. ОСОБА_7 нелегально перебував на території України.
29.10.2025 співробітниками контррозвідки УСБУ у Львівській області спільно із працівниками Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЗМУ ДМС в рамках чинного законодавства виявлені в с. Керниця Городоцького району Львівської області гр. ОСОБА_7 , та встановлено факти порушення ним міграційного законодавства.
При цьому, в бесідах з ОСОБА_4 та вказаними іноземцями всі вказані оперативні дані підтвердились та отримані документальні та відеодокази їх нелегального перебування в Україні, виконання будівельних робіт за матеріальну винагороду в інтересах ТОВ «Респект Буд Проект» без офіційного працевлаштування та сплати податків до державного бюджету.
Як встановлено, окремі іноземці, зокрема ОСОБА_8 , мали дозволи на працевлаштування видані за клопотаннями ТОВ «Респект Буд Проект» ще у вересні 2025 року.
Тобто, до моменту прибуття 29.10.2025 іноземців в ЗМУ ДМС вони чітко володіли інформацією щодо подальших правових дій відносно них відповідними уповноваженими державними органами, від участі в подальших правових заходах перекладача відмовилися вже на той момент, покладаючись на свого прораба ОСОБА_3 та роботодавця гр. ОСОБА_4 .
Пунктом четвертим статтею 4 Закону 3773-VI зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування або укладення гіг-контракту або під час перебування на законних підставах на території України у випадку, передбаченому частиною тринадцятою цієї статті, отримали дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні та посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.
Отже, позивач не має документів, які дають право законно перебувати на території України, а отже перебуває в Україні у статусі нелегального мігранта.
Разом з тим свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що позивач володів українською мовою, щодо залучення адвоката та перекладача не заявляв клопотання, сам з`явився до них, співпрацював з ними.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені його права, свободи або законні інтереси.
Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ст. ст. 75, 76 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що за таких обставин позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які дозволяють законно перебувати на території України. Докази, надані представником позивача, не є належним підтвердженням законності перебування на території України ОСОБА_1 , з огляду на встановлені судом обставини, відповідачі діяли відповідно до наданих повноважень, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.
Згідно з до ст. 139 КАС України, судові витрати належить залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст.2, 8-10, 160, 161,162, 241-246, 288 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд –
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову адвокатеси Яцук Галини Михайлівни в інтересах ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України, Управління Служби Безпеки України у Львівській області про визнання протиправним і скасуванням рішення про примусове повернення за межі України, та скасування постанови– відмовити за безпідставністю. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення проголошено 13.03.2026 року о 15 год. 30 хв.

Суддя     О.Р. Юрків.