ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/11086/21
Номер провадження 22-ц/818/273/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Глущенко С. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року в складі судді Афанасьєва В.О. по справі № 643/11086/21 за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усуненням перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усуненням перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
Позов мотивовано тим, що 29 березня 2021 року вона на прилюдних електронних торгах з реалізації арештованого майна, які проводились ДП «Сетам» в установленому законом порядку придбала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана квартира належала ОСОБА_3 та була реалізована в рахунок погашення заборгованість за кредитним договором № CL 701/517/2007 від 26 квітня 2007 року в сумі 1 117 795, 40 грн, яка була стягнута з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
15 квітня 2021року нею було оформлено право власності на спірне майно, відповідачі припинили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідки від 27 квітня 2021 року про зареєстрованих у вказаному житловому приміщенні осіб інформація відсутня.
Проте відповідачі не звільнили зазначену квартиру та продовжують у ній мешкати без законних на те підстав.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 правонаступником якої є ОСОБА_2 , просила усунути перешкоди в користуванні приватною власністю квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідачів з вказаного приміщення.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 особами, що втратили право користування житловою квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на праві власності належить ОСОБА_1 .
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із належної ОСОБА_1 квартири на праві власності.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 та виселяючи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого житла, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є власником житла, в свою чергу право власності колишнього власника спірного майна ОСОБА_3 припинилось, отже, відповідно, і у членів сім`ї колишнього власника право на користування майном також припинено.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 02 червня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Субочев Сергій Юрійович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна квартира є її єдиним житлом та місцем для можливого проживання, а також її сина - ОСОБА_4 .
Квартира не була придбана за кредитні кошти, не перебувала і не передавалась в іпотеку кредиторів, що свідчить про намір її користуватись і розпоряджатись своєї власністю вільно від будь-яких третіх осіб.
Наявність боргових зобов`язань відповідачів перед кредитором, жодним чином не може ставитись в залежність від позбавлення права на житло, гарантоване Конституцією України. В матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, або що особи зареєстрували місця проживання у вказаній квартирі чи почали фактично проживати лише після виникнення боргових зобов`язань або придбання квартири.
Під час придбання квартири позивачка мала проявити розумну обачність, оцінити ризики та обмеження пов`язанні із придбанням відповідної квартири, і встановити коло осіб, які там зареєстровані і проживають.
Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.
У судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 09 квітня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_3 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 106-107, т. 1), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 96, т. 1);
Адвокатом Субочевим Сергієм Юрійовичем, який діє в інтересах ОСОБА_3 , отримано в електронному кабінеті 24 січня 2026 року (а.с. 94, т. 1);
ОСОБА_4 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 104-105, т. 1), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 98, т. 1).
09 квітня 2026 року від представника ОСОБА_3 адвоката Субочева С. Ю. надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи на іншу дату через участь представника у слідчих діях по кримінальній справі, повідомлення про завершення досудового розслідування по якій він отримав 14 березня 2026 року. 
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Про дату, час та місце судового розгляду справи 09 квітня 2026 року представник ОСОБА_3 адвокат Субочев С. Ю. був повідомлений завчасно та належним чином 24 січня 2026 року (а.с. 94, т. 1), з огляду на що мав достатньо часу для організації своєї діяльності по виконанню представництва по даній справі.
Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 09 квітня 2026 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання Субочевим С. Ю. не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , її представника та представника ОСОБА_2 адвоката Глущенко С. О., які проти апеляційної скарги заперечували, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 22 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Швидкіною О.О., ОСОБА_3 стала власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, у реєстрі відсутні відомості про осіб, місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 14).
Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 531872 від 29 березня 2021 року ДП «СЕТАМ» щодо лоту № 470125 - квартири за адресою АДРЕСА_1 проведено торги, переможцем яких стала ОСОБА_1 (том 1, а.с. 7).
13 квітня 2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. було складено Акт про проведені електронні торги щодо вказаного майна, боржник ОСОБА_3 , стягувач - ТОВ «Вердікт Капітал» (ВП НОМЕР_2) (том 1, а.с. 8). 
15 квітня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 215 (том 1, а.с. 9).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
За положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду такої категорії справ по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина 3 статті 109 ЖК України відсилає до частини 2 цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною 2 статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено, що: «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною 2 статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині 1 статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК України не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин 1- 3 статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною 4 статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».
Як вбачається з матеріалів справи квартира за адресою: АДРЕСА_1 була реалізована в рахунок погашення заборгованість за кредитним договором № CL 701/517/2007 від 26 квітня 2007 року в сумі 1 117 795, 40 грн, яка була стягнута з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 березня 2015 року по справі 643/16434/14-ц.
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року у частині вирішення спору щодо позовних вимог до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № СL-701/517/2007 від 26 квітня 2007 року залишено без задоволення. В іншій частині рішення залишено без змін.
Як вбачається з вказаного судового рішення 26 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CL-701/517/2007 за яким відповідачка отримала у банку кредит в сумі 23 253,00 долара США строком до 25 квітня 2014 року зі сплатою 11,49 % відсотків річних за користування кредитом для придбання автомобіля. В цей же день між ЗАТ «ОТП банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а.с. 10).
Між тим, спірна квартира придбана колишнім власником ОСОБА_3 22 жовтня 2004 року, тобто до укладання кредитного договору.
Зважаючи, що матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, відповідачів не може бути виселено без надання іншого постійного житлового приміщення.
Також, набуваючи у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на електронних торгах у ході примусового виконання рішення, позивач міг передбачити обтяження його майбутньої нерухомості, однак не був достатньо обачним, не з`ясував, чи відмовляється поручитель та боржник від її права користування жилим приміщенням; тому обмеження прав відповідачів на житло є більшим, ніж необхідне для досягнення мети позивача усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням.
З урахуванням обставин, встановлених у цій справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки спірна квартира придбана 22 жовтня 2004 року, а кредитний договір ним укладено 26 квітня 2007 року, тобто не за кредитні кошти.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення позову без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При звернення до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_3 сплачено 1362 грн судового збору (том 2 а.с.45).
Зважаючи, що апеляційну скаргу задоволено, вказані судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усуненням перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 14 квітня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Суддя Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина