ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
27.01.2026	Справа № 910/10201/24	

За позовом Антимонопольного комітету України;
до Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс"; 
про стягнення 1 816 902 грн.
Суддя Мандриченко О.В. 
Секретар судового засідання Григоренко С.В. 
Представники:
Від позивача: Атаманюк Г.В., в порядку самопредставництва;
Від відповідача: не з`явилися.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Антимонопольний комітет України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, у якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" штраф у розмірі 908 451 грн та пеню у розмірі 908 451 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не виконано рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 04.12.2023 № 64-р/тк у встановлений законодавством строк. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10201/24; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено н 01.10.2024.
27.11.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову.
27.11.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" подало до господарського суду клопотання про витребування доказів.
У підготовчому засіданні 03.12.2024 судом розглядалися клопотання про Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" про витребування доказів від Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та Акціонерного товариства "Укрпошта" за наслідком розгляду яких, судом, без виходу до нарадчої кімнати, враховуючи пояснення сторін, вирішено відмовити в їх задоволенні.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2024 провадження у справі № 910/10201/24 зупинено до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/14544/24.
04.12.2024 Антимонопольний комітет України подав до господарського суду відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" на позовну заяву.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 поновлено провадження у справі № 910/10201/24, підготовче засідання призначено на 11.11.2025.
11.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" подало до господарського суду клопотання про зупинення провадження у справі № 910/10201/24 до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Смарт Пауер" про визнання неконституційним першого речення абзацу першого, абзаців третього, четвертого, п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
25.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" подало до господарського суду клопотання про зупинення провадження у справі № 910/10201/24 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12040/25.
Також 25.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" подало до господарського суду клопотання про залучення до участі у справі Північне міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України в якості третьої особи, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача.
У підготовчому засіданні 25.11.2025 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" клопотання про зупинення провадження у справі № 910/10201/24 до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Смарт Пауер" про визнання неконституційним першого речення абзацу першого, абзаців третього, четвертого, п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Як встановлено п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Суд вказує, що у нього відсутня можливість посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 240/19209/21 зазначав, що якщо суд доходить висновку, що закон суперечить Конституції, він його не застосовує, а застосовує безпосередньо норми Конституції, навіть якщо правовідносини виникли до рішення КСУ. 
Наведене свідчить, що підстави для зупинення провадження у справі № 910/10201/24 до розгляду Конституційним Судом України провадження за конституційною скаргою ТОВ "Євро Смарт Пауер" щодо перевірки на відповідність Конституції України першого речення абзацу першого, абзаців третього, четвертого, п`ятого частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" від 11 січня 2001 року № 2210-III зі змінами, відсутні. 
Порядок, підстави нарахування та стягнення пені врегульовано положеннями статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції". З інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України вбачається, що Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Смарт Пауер" посилається на подвійне притягнення до відповідальності у зв`язку нарахуванням пені у зв`язку із несвоєчасною сплатою штрафу. 
Суд вказує, що за змістом статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", накладений на суб`єкта господарювання штраф є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу.
Тобто, нарахування пені в цьому випадку не є видом відповідальності за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а отже не суперечить статті 61 Конституції України. На цьому наголошено Верховним Судом, в тому числі у справі № 910/13359/24.
Враховуючи наведене, судом ухвалено відмовити у задоволенні клопотанні Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" про зупинення провадження у справі.
Також у підготовчому засіданні 25.11.2025 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" про зупинення провадження у справі № 910/10201/24 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12040/25.
Як передбачено п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Суд зазначає, що у нього відсутня можливість посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Враховуючи наведене, судом ухвалено відмовити у задоволенні клопотанні про зупинення провадження у справі, оскільки встановлені у справі № 910/12040/25 обставини не впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, які господарський суд може встановити самостійно.
При цьому, у підготовчому засіданні 25.11.2025 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" про залучення третьої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Судом відхилено зазначену заяву, оскільки вона не містить законодавчих обґрунтувань та заявником не надано суду доказів того, що прийняте рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/10201/24 до судового розгляду по суті.
27.01.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" подало до господарського суду клопотання про зменшення розміру пені та відстрочення виконання судового рішення.
Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 27.01.2026 представник Антимонопольного комітету України позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" у судове засідання 27.01.2026 не з`явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином, однак про причини своєї неявки суд не повідомив, натомість в день проведення судового засідання подав клопотання про зменшення розміру пені та відстрочення виконання судового рішення, що свідчить про обізнаність учасника справи про дату, час та місце її розгляду.
Згідно з частинами 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Судом, враховано, що в силу вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
27.01.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 

ВСТАНОВИВ:

04.12.2023 Тимчасова адміністративна колегія Антимонопольного комітету України (далі також - позивач, Комітет), розглянувши матеріали справи № 279/60/58-рп/к.23, прийняла рішення №№64-р/тк "Про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції та накладення штрафу" (далі - рішення № 64-р/тк). 
За вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке зазначене в пункті першому резолютивної частини рішення № 64-р/тк на Товариство з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" (далі також - відповідач) накладено штраф у розмірі 908 451,00 грн, 
Супровідним листом від 30.12.2023 №127-01-13645е Комітет направив на адресу відповідача рішення № 64-р/тк, який було повернуто позивачу відділенням поштового зв`язку у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішення (витяг з нього за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, головою територіального відділення Антимонопольного комітету України інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб.
У разі, якщо вручити рішення, розпорядження, немає можливості, зокрема, внаслідок: відсутності фізичної особи за останнім відомим місцем проживання (місцем реєстрації); відсутності посадових осіб чи уповноважених представників суб`єкта господарювання, органу адміністративно-господарського управління та контролю за відповідною юридичною адресою, рішення, розпорядження органів Антимонопольного комітету України вважається таким, що вручене відповідачу, через десять днів з дня оприлюднення інформації про прийняте рішення, розпорядження в офіційному друкованому органі (газета Верховної Ради України "Голос України", газета Кабінету Міністрів України "Урядовий кур`єр", "Офіційний вісник України", друковані видання відповідної обласної ради за останнім відомим місцем проживання чи місцем реєстрації, юридичної адреси відповідача).
01.03.2024 в газеті "Урядовий кур`єр" № №45 (7705) оприлюднена інформація про прийняте відділенням рішення №64-р/тк. 
Отже, датою вручення рішення відділення відповідачеві вважається 11.03.2024.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу. Цей строк не може бути відновлено.
Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Комітету повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.
Відтак строк на оскарження рішення №64-р/тк закінчився 13.05.2024 (оскільки 11.05.2024 і 12.05.2024 вихідні дні).
Рішення позивача №64-р/тк у судовому порядку, до подання даного позову, не оскаржувалося.
В подальшому, відповідач у листопаді 2024 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання рішення №64-р/тк недійсним (25.11.2024 - позовну заяву сформовано в системі "Електронний суд", а 26.11.2024 - зареєстровано канцелярією суду).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/14544/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2025, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 21.10.2025 у справі №910/14544/25 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі №910/14544/24 - без змін.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/14544/25 встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" пропущено присічний строк на оскарження рішення №64-р/тк.
Отже, рішення №64-р/тк є законним та відповідно до частини 2 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та статті 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" є обов`язковим до виконання.
Таким чином, відповідач був зобов`язаний виконати рішення №64-р/тк та сплатити штраф у строк по 13.05.2024, оскільки 11.05.2024 та 12.05.2024 припадали на вихідні дні.
Відповідно до частини 8 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", протягом п`яти днів з дня сплати штрафу, суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати до комітету документи, що підтверджують сплату штрафу.
Позивач зазначає, що станом на день подання позовної заяви не отримав інформації та копій платіжних документів, що підтверджують сплату штрафу відповідно до рішення №64-р/тк, а відповідачем, за час розгляду справи, такі докази не надавалися суду.
Отже, станом на день розгляду спору штраф відповідачем не сплачений, доказів протилежного суду не надано.
Таким чином, відповідач, всупереч вимогам частини 2 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", ухилився від виплати у встановлений Законом України "Про захист економічної конкуренції" термін накладеного на нього позивачем штрафу.
Враховуюче викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 908 451,00 грн, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. 
Відповідно до частини 5 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України.
Позивач нараховує відповідачеві пеню у розмірі 908 451,00 грн за наступним розрахунком.
Сума штрафу, накладеного рішенням відповідача складає 908 451,00 гривень. Розмір пені за один день прострочення сплати штрафу складає 13 626,76 грн (908 451,00 грн х 1.5% = 13 626,76 грн). Період нарахування пені за прострочення сплати штрафу: з 14.05.2024 по 22.07.2024 включно.
За 133 дня прострочення сплати штрафу сума пені становить: 13 626,76 х 133 = 1 812 359,08 грн.
У свою чергу, за приписами частини 5 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України.
Отже, розмір пені становить 908 451,00 грн.
Станом на день розгляду спору штраф та пеня не сплачені, доказів на підтвердження їх оплати відповідачем не надано.
Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені у розмірі 908 451,00 грн є обґрунтованими, такими, що підтверджуються матеріалами справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
В свою чергу, відповідач просив зменшити пеню на 75 %, з приводу чого суд вказує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що цим Законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією.
Правовідносини, що склалися між сторонами у справі виникли не з актів цивільного законодавства, а в результаті порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.
Пеня, нарахована позивачем, є видом відповідальності за несплату штрафу у строк встановлений ч. 3 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Закон, на підставі приписів якого нараховано штраф та пеню, визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
У даному випадку, накладений на відповідача штраф є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу.
Відносини, пов`язані з притягненням до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, шляхом накладення штрафів та їх стягнення у судовому порядку органами Комітету, не є господарськими (або цивільними) відносинами, оскільки в даному випадку орган Комітету не виступає як суб`єкт господарсько-правових (або цивільно-правових) відносин, а реалізує повноваження, встановлені законодавством про захист економічної конкуренції.
При застосуванні приписів ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (щодо стягнення з суб`єктів господарювання штрафу та пені у зв`язку з порушенням ними законодавства про захист економічної конкуренції) необхідно враховувати, що названий Закон не містить норм, які надавали б господарському суду право зменшувати розмір (а відтак і суму) стягуваних штрафу та/або пені (у разі їх правомірного нарахування).
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/20661/16, від 22.01.2019 у справі № 915/304/18, від 16.06.2022 у справі №917/530/21 тощо.
Накладений на відповідача штраф є видом відповідальності за вчинення правопорушення, а нарахована пеня - способом забезпечення сплати цього штрафу.
Нарахування пені в даному випадку не є видом відповідальності за вчинене порушення антиконкурентного законодавства; вказані нарахування застосовані Комітетом на підставі Закону України "Про захист економічної конкуренції" та не пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням грошового зобов`язання або зобов`язання щодо сплати податків і зборів, а тому не належать до цивільних правовідносин.
Водночас нарахування та стягнення пені, передбаченої ч. 5 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", має обов`язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування.
Тобто, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку, на відміну від норм цивільного законодавства, приписами Закону України "Про захист економічної конкуренції" можливість зменшення розміру пені, заявленої до стягнення не передбачено, оскільки такий вид нарахування пені є видом відповідальності за несплату штрафу у строк, встановлений ч. 3 ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Також відповідач просив відстрочити виконання судового рішення строком на один рік, з приводу чого суд вказує таке.
Відповідач просить суд відстрочити виконання судового рішення на один рік з огляду на те, що фінансові показники відповідача не дозволять виконати грошові вимоги позивача негайно та в повному обсязі, а одномоментне стягнення грошових коштів у загальному розмірі 1 816 902,00 грн в умовах поточного фінансового стану покладе на підприємство надмірний тягар, що може призвести до підриву господарської діяльності відповідача.
За ч. ч. 1, 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
З аналізу вказаної норми права вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.
При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21).
Втім, в будь-якому разі вирішуючи питання відстрочення виконання рішення суду господарські суди мають дотримуватись балансу інтересів сторін на основі поданих сторонами доказів.
Тобто, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, та докази подані кожною із сторін, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (подібний висновок наведено в п. 4.12 постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19).
Матеріали справи не містять доказів збитковості підприємства відповідача, та такими доказами не можуть вважатись надані суду роздруківки з інтернет-ресурсу YouControl, які не є офіційними на відміну, наприклад, від даних, наданих органами Державної податкової служби України.
Крім того, як вказує відповідач, за період з 2022 по 2025 роки його дохід складав: 38 860 400 грн у 2022 році; 1 955 100 грн у 2023 році; 2 895 200 грн у 2024 році; 1 399 600 грн за 9 місяців 2025 року.
Отже, з огляду на встановлені вище обставини саме по собі введення воєнного стану на території України, не означає, що відповідач не зможе виконати рішення суду, в силу того, що діяльність останнього є не припиненою та продовжується, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання судового рішення строком на один рік.
Частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як вказано в статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено що, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
В статті 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у зв`язку з задоволенням позову.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 50-а, ідентифікаційний код юридичної особи 31453620) штраф у розмірі 908 451 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста п`ятдесят одна) грн 00 коп. та пеню у розмірі 908 451 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста п`ятдесят одна) грн 00 коп. і зарахувати зазначені суми в дохід загального фонду Державного бюджету України, отримувач: ГУК у м. Києві/ Соломян.р-н., код отримувача (ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку (IBAN): UA278999980313090106000026010, код класифікації доходів бюджету: 21081100.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 50-а, ідентифікаційний код юридичної особи 31453620) на користь Антимонопольного комітету України (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ідентифікаційний код 00032767) судовий збір у розмірі 21 802 (двадцять одна тисяча вісімсот дві) грн 82 коп. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 18.02.2026.

Суддя О.В. Мандриченко