ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2026 р. справа № 300/258/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Адвокат Шевчук-Філімон Н.М., в інтересах ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернулася до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просить:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 у частині неналежного розгляду рапорту старшого сержанта ОСОБА_1 , інструктора ІНФОРМАЦІЯ_4 про звільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути рапорт старшого сержанта ОСОБА_1 , інструктора ІНФОРМАЦІЯ_4 , про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, та прийняти рішення про звільнення старшого сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , інструктора ІНФОРМАЦІЯ_4 , з військової служби з підстав, визначених п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.07.2025 позивач звернувся по команді до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за одним із батьків дружини - тещею - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є особою з інвалідністю І «Б» групи інвалідності загального захворювання по зору, інвалідність встановлено без переогляду, та яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, про що свідчить запис у довідці до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 225834, так як інших осіб з числа першого та другого ступеню споріднення, які б могли здійснювати такий догляд не має. До рапорту позивач додав нотаріально посвідчені копії документів, зокрема і документи, які свідчать про неможливість здійснення догляду іншими особами першого та другого ступеню споріднення. Проте, 18.07.2025 позивач отримав від відповідача правовий висновок, в якому зазначено про відсутність підстав для звільнення старшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». На думку представника позивача, подані ОСОБА_1 документи свідчать про те, що члени сім`ї ОСОБА_2 першого ступеня споріднення, за станом їхнього здоров`я, не можуть здійснювати постійний сторонній догляд за останньою, а онука ОСОБА_3 не може здійснювати постійний догляд за бабусею, оскільки навчається за денним графіком, окрім зазначеного, остання перебуває у неприязних відносинах з бабусею, проживає окремо від неї. Представник позивача вважає рішення відповідача протиправним та таким, що порушує права ОСОБА_1 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
ІНФОРМАЦІЯ_2 скеровано суду чере систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, який зареєстровано судом 11.02.2026 та у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначено, що позивачем начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за матір`ю дружини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є особою з інвалідністю 1-ої «Б» групи інвалідності і за станом здоров`я потребує стороннього догляду. Зазначений рапорт з додатками відповідно до штампу вхідної кореспонденції надійшов 17.07.2025 вх №701 та по надходженню зазначеного рапорту матеріали щодо звільнення позивача надані помічнику начальника ТЦК з правової роботи для вивчення та підготовки правового висновку по суті поданого рапорту. Того ж дня 17.07.2025 сформовано правовий висновок, яким встановлено, що висновки лікарських комісії медичних закладів не можуть вважатися належними документами на підтвердження необхідності постійного догляду у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки не відповідають вимогам законодавства. Окрім цього в ОСОБА_2 наявна онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка може здійснювати догляд за своєю бабусею, оскільки в останньої відсутня потреба у постійному сторонньому догляді, а факт навчання у закладі вищої освіти відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не є обставиною, яка підтверджує неможливість нею здійснювати догляд за бабусею. У зв`язку з не підтвердженням відсутності членів сім`ї в ОСОБА_2 першого та другого ступеня споріднення, які можуть доглядати за нею встановлено відсутність підстав для звільнення. З огляду на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 52-55).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
Молодший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою від 23.06.2025 №139 (зв. ст. а.с. 14) та відомостями військового квитка серії НОМЕР_1 (а.с. 39-43).
У липні 2025 року позивач звернувся по команді до начальника 4-го відділу вано- ІНФОРМАЦІЯ_3 з рапортом про звільнення з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за одним із батьків дружини - матір`ю дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є особою з інвалідністю І «Б» групи інвалідності загального захворювання по зору, інвалідність встановлено без переогляду, та яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (а.с. 36).
Вказаний рапорт з додатками відповідно до штампу вхідної кореспонденції зареєстрований відповідачем 17.07.2025 за вх №701.
До рапорту долучено нотаріально завірені копії документів згідно з переліком, зокрема:
паспорта та ідентифікаційного коду позивача (а.с. 12-13);
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_1 (а.с. 14);
паспорта та ідентифікаційного коду матері дружини - ОСОБА_2 (а.с. 15-16);
свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 19.03.1956 (а.с. 17);
свідоцтва про народження № НОМЕР_3 від 19.03.1956 (зв. ст. а.с. 17);
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_2 (а.с. 18); 
довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №225834 (зв. ст. а.с. 18);
пенсійного посвідчення ОСОБА_2 (а.с. 19); 
паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_4 (зв. ст. а.с. 19 - а.с. 21);
пенсійного посвідчення ОСОБА_4 (зв. ст. а.с. 21); 
висновку ЛКК від 12.05.2025 №119 щодо ОСОБА_4 (а.с. 22);
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_4 (зв. ст. а.с. 22);
паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_7 (а.с. 23-24);
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_5 (зв. ст. а.с. 24);
висновку ЛКК від 11.04.2025 №61/3 щодо ОСОБА_5 (а.с. 25);
свідоцтва про смерть ОСОБА_8 серії НОМЕР_4 (зв. ст. а.с. 25);
паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_9 (а.с. 27-28);
свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 17.07.1978 (зв. ст. а.с. 28);
свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 (а.с. 31);
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_9 (зв. ст. а.с. 31);
висновку ЛКК від 12.05.2025 №120 щодо ОСОБА_9 (а.с. 32);
паспорта (ІД-картки) та ідентифікаційного коду онуки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (зв. ст. а.с. 32 - а.с. 33);
свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 (зв. ст. а.с. 33);
витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_3 (а.с. 34);
довідки від 10.04.2025 №06/04-05-425 (зв. ст. а.с. 34).
акта обстеження сімейного стану військовослужбовців із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд від 26.06.2025 №4/3005 (а.с. 35).
Після реєстрації вказаного рапорта позивача з додатками, 17.07.2025 сформовано правовий висновок, яким встановлено, що висновки лікарських комісії медичних закладів не можуть вважатися належними документами на підтвердження необхідності постійного догляду у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки не відповідають вимогам законодавства. Окрім цього у правовому висновку зазначено, що в ОСОБА_2 наявна онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка може здійснювати догляд за своєю бабусею ОСОБА_2 , оскільки в останньої відсутня потреба у постійному сторонньому догляді, а факт навчання у закладі вищої освіти відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не є обставиною, яка підтверджує неможливість нею здійснювати догляд за бабусею ОСОБА_2 . У зв`язку з не підтвердженням відсутності членів сім`ї в ОСОБА_2 першого та другого ступеня споріднення, які можуть доглядати за нею, зроблено висновок про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 (а.с. 37-38).
У зв`язку з встановленими обставинами, начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено у погодженні рапорту на звільнення та повернуто подані позивачем документи.
Позивач вважає таке рішення відповідача та відмову у звільненні із військової служби за сімейними обставинами протиправним та таким, що порушує його права, а тому його представник звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого вище Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
За приписами пункту 5 Положення №1153/2008 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Згідно з пунктами 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Так, правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.
Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В свою чергу, відповідно до абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, яка визначає підстави звільнення з військової служби, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту вказаної норми Закону №2232-XII висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов: 
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи; 
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.05.2025 у справі №420/30227/24.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (далі - інструкція №170).
Відповідно до п. 12.11 розділу XII інструкції №170, перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Пунктом 5 додатку 19 до інструкції №170 визначено, що при поданні до звільнення з військової служби за підставами через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати:
документ, що підтверджує родинні зв`язки (копія свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про народження особи або дружини (чоловіка));
один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка) батьків особи чи її дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «;Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
документи, що підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати (копія свідоцтва про розірвання шлюбу батьків, копія свідоцтва про смерть одного з батьків або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутнім або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання в місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховувала та утримувала дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Таким чином, законодавцем визначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин для звільнення з військової служби у період військового стану військовослужбовця, який має одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Надаючи оцінку доводам представника позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби документи підтверджують його право на звільнення, суд зазначає наступне.
Так, судом встановлено, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу, у зв`язку з чим у липні 2025 року звернувся з рапортом до відповідача про звільнення з військової служби. Правовою підставою вказав п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, тобто у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю дружини, яка є особою з інвалідністю I «Б» групи і потребує постійного стороннього догляду (а.с. 36).
Судом з`ясовано, що згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №225834 підтверджується, що мама дружини позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є особою з інвалідністю І «Б» групи, інвалідність загального захворювання по зору, інвалідність встановлено без переогляду, та яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (зв. ст. а.с. 18). Вказане також підтверджується відповідачем у правовому висновку від 17.07.2026 (зв. ст. а.с. 37), а також в акті обстеження сімейного стану військовослужбовців із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд від 26.06.2025 №4/3005 (а.с. 35).
При цьому, як уже зазначено вище, подаючи рапорт про звільнення за підставою, передбаченою підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» також слід довести необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Тобто, в даному випадку спірним є факт достатнього підтвердження позивачем відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері дружини - ОСОБА_2 або у випадку наявності таких членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, чи вони самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, визначення інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у Законі №2232-XII відсутнє.
Цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Водночас, при повній або частковій відсутності норм, які регулюють певні суспільні відносини, можливо застосувати аналогію закону, тобто, вирішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми, розрахованої на схожі випадки.
Підпунктом 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.
Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Щодо членів сім`ї, то законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї, а лише визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є: спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц.
Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Статтею 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.
Згідно зі ст. 203 Сімейного кодексу України, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Сімейним кодексом України також встановлено: обов`язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда (ст. 266); обов`язок по утриманню братів та сестер (ст. 267).
Суд зазначає, що згідно з доданими до рапорту документами, зокрема з акту обстеження сімейного стану військовослужбовців із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд від 26.06.2025 №4/3005 (а.с. 35) вбачається, що в ОСОБА_2 наявні родичі першого ступеня споріднення - чоловік ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 , а також другого ступеня споріднення - онука ОСОБА_3 (а.с. 35).
Таким чином, суд констатує, що у тещі позивача, крім самого позивача, є інші особи першого та другого ступеня споріднення.
Водночас, судом встановлено, що згідно з висновком ЛКК комісії поліклінічного відділення КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Івано-Франківської області від 12.05.2025 №119, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (чоловік ОСОБА_2 ) за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (а.с. 22).
Згідно з висновком ЛКК КНМП «Рогатинська центральна районна лікарня» від 11.04.2025 №61/3, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (мама ОСОБА_2 ) за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (а.с. 25).
Відповідно до висновку ЛКК комісії поліклінічного відділення КНП «Бурштинська центральна міська лікарня» Івано-Франківської області від 12.05.2025 №120, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (дочка ОСОБА_2 ) за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду (а.с. 32).
Окрім цього, матеріалами справи підтверджено, що батько ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , помер ІНФОРМАЦІЯ_12 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (зв. ст. а.с. 25).
З огляду на викладене, суд зазначає, що члени сім`ї ОСОБА_2 першого ступеня споріднення за станом їхнього здоров`я не можуть здійснювати постійний сторонній догляд за нею.
В той же час, суд встановив, що у ОСОБА_2 є родич другого ступеня споріднення - онука ОСОБА_3 . 
Стосовно онуки ОСОБА_3 , то суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що остання на момент подання спірного рапорту позивачем досягла повноліття. При цьому, згідно з довідкою №06/04-05-425 від 10.04.2025, виданої деканом педагогічного факультету Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, ОСОБА_3 на педагогічному факультеті спеціальності 013 Початкова освіта, є студентом 3 курсу освітнього рівня «Бакалавр» денної бюджетної форми навчання. Передбачений термін закінчення навчання 30 червня 2026 року.
Суд звертає увагу, що системний аналіз пп. «г» п. 2 ч. 4 та п. 3 ч. 3 ст. 26 Закону №2232-XII свідчить про те, що для звільнення військовослужбовця у випадку наявності члена сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи (особи, за яким бажає здійснювати догляд військовослужбовець), такі члени сім`ї самі мають потребувати постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Тобто, Законом чітко визначено, що якщо члени першого чи другого ступеня споріднення в наявності, то вони не можуть доглядати хворих осіб, тільки якщо самі потребують догляду згідно висновків МСЕК чи ЛКК.
Разом з тим, надані позивачем документи, зокрема про підтвердження навчання ОСОБА_3 , не містять висновку про те, що остання потребує постійного догляду.
Обставини встановлення ОСОБА_3 потреби в постійному догляді за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або наявності об`єктивних причин, які б унеможливлювали здійснення постійного догляду за бабою, судом не встановлені.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 інших близьких родичів та членів сім`ї, які можуть здійснювати за нею постійний догляд як особою з інвалідністю I групи, зокрема онуки.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем документально не підтверджена відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у ОСОБА_2 або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Проаналізувавши наведе вище в сукупності в контексті встановлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що законні підстави для звільнення позивача з військової служби на підставі поданого рапорту та долучених до нього документів є відсутніми, а дії та рішення відповідача узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
З огляду на те, що позивач не підтвердив відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати його тещу, суд вважає, що відповідач дійшов правильного висновку про відсутність у позивача підстав для звільнення з військової служби відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 та абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10). 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В.