П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року місто Київ
справа № 761/7857/23 провадження № 22-ц/824/2129/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Селецькою Оленою Віталіївною,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Юзькової О.Л., суд-,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 17.03.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, від якого сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .13.12.2011 року шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. 07.06.2018 Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в розмірі частини заробітку (доходу) , але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття. 28.11.2018 головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження на примусове виконання судового наказу. Оскільки відповідач не сплачував аліменти на виконання судового наказу, то за період з 25.05.2018 по 28.02.2023 утворилась заборгованість у розмірі 186 116,52 грн. Разом з тим, в матеріалах виконавчого провадження наявні відомості Державної фіскальної служби про джерела доходів відповідача. За таких обставин позивач має право отримати пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі не більше 100% заборгованості. З огляду на викладене представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 25.05.2018 по 28.02.2023 в розмірі 186 116,52 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.07.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Селецька О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.07.2025 у справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт зазначає про те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази по справи, висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 27.06.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір про виховання та утримання дитини. Вказує, що на момент укладання договору від 27.06.2019 року у боржника перед стягувачем утворилась заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 27 570,06 грн. (за період з 25.05.2018 по 30.06.2019).
Зазначає, що основні положення договору про виховання та утримання дитини від 27.06.2019, не містять умов про те, що договір укладений між сторонами як мирову угоду в процесі виконання судового наказу від 07.06.2018. Також відсутні відомості про зобов`язання стягувача звернутися до державного виконавця із заявою про відмову від примусового виконання виконавчого документу.
Також, договором, якщо навіть і розцінювати його як мирову угоди, фактично змінено спосіб стягнення аліментів з присудження у частці від доходу на тверду грошову суму.
Вимоги норм процесуального права, а саме ч.3 ст.434 ЦПК України, ч.5 ст.207 ЦПК України, ч.ч.4,5 ст.206 ЦПК України, а також відомості, що містяться у довідці про доходи з місця роботи боржника, та розмір аліментів, присуджених у частці від доходу, свідчать про неможливість укладання мирової угоди між сторонами в процесі виконання рішення, оскільки це порушило би права дитини на належне утримання. Крім того, як би мати звернулася із заявою про відмову від примусового виконання судового наказу, то такі її дії, як законного представника дитини, суперечили б інтересам особи, яку вона представляє. Тим більш, що судом визначений до стягнення мінімально можливий розмір частки від доходу платника аліментів.
Зазначає, що твердження платника аліментів про те, що «судовий наказ використовується ОСОБА_1 як засіб отримати від нього незаконним шляхом більшої суми грошей, аніж обумовлено договором», свідчить про намагання ОСОБА_2 уникнути відповідальності за несплату аліментів за судовим наказом від 07.06.2018 та погашення виниклої заборгованості як до, так і після укладення договору від 27.06.2019.
Також, в порушення п.п. 6 та 22 договору від 27.06.2019, починаючи з 01.07.2019 виплата аліментів не була розпочата. Із 42 здійснених платежів, про що боржником надано відповідні квитанції, лише в 12 з цих платіж був проведений у відповідності до умов п. 6 договору від 27.06.2019. Наведене спростовує твердження ОСОБА_2 про його сумлінне виконання умов договору.
Станом на 31.08.2023 з урахуванням всіх платіжних документів, а також розрахунків заборгованостей зі сплати аліментів, складених Шевченківським РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 184'143,02 грн. (сто вісімдесят чотири тисячі сто сорок три грн. 02 коп.).
Вважає , що наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, яка останнім не спростована, дає підстави для нарахування неустойки за прострочення сплати аліментів, про що просила позивач.
Вказані обставини не були враховані, а норми матеріального права не були правильно застосовані судом 1-ої інстанції, що свідчить про прийняття не обґрунтованого та незаконного рішення по суті спору.
Узагальнюючи наведене, апелянт стверджує, що судом першої інстанції: неправильно застосовано норми матеріального права; не дотримано норми процесуального права; зроблено висновки при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також за недоведеністю обставин які суд вважав встановленими; а тому суд першої інстанції незаконно відмовив в задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Царьов М.В. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване залишити без змін.
В судове засіданні представник позивача адвокат Селецька О.В., будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток - повідомлень до електронного кабінету системи «Електронний суд», що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції ( т.2 а.с.32), не з'явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила.. Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність сторони позивача. 
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилась спільна дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.12.2011 .
07.06.2018 Шевченківським районним судом м. Києва задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини.
Видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття.
Виконавче провадження № 57792803 з примусового виконання судового наказу відкрито головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лисенко О.В. 28.11.2018.
Представник позивача вказує, що станом на 28.02.2023 заборгованість по аліментам складає 186 116,52 грн., а тому з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.04.2018 у справі № 572/1762/15-, від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц, ОСОБА_1 має право отримати пеню, яке не перевищує розмір заборгованості, на яку вона нараховується.
Крім того, судом установлено, що 27.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про виховання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабич В.І.
За умовами договору сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення ним повноліття.
Відповідно до п.3 договору, у зв'язку із тим, що син зареєстрований і проживає із матір'ю ОСОБА_1 , у відповідності зі ст.ст. 180, 181, 182 СК України, батько/платник надає матері/одержувачу утримання (аліменти) для дитини.
За домовленістю сторін аліменти сплачуються платником щомісяця в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. До вказаної суми сторони договору включають кошти на утримання дитини (аліменти, ст.ст. 181,184 СК України) та кошти на додаткові витрати на дитину (ст.183 СК України), п.4 Договору.
Як свідчить п.27 договору, останній набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до моменту виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.
Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що договір у встановленому законом порядку був розірваний, змінений, визнаний недійсним.
Також встановлено, що розрахунок заборгованості, складений державним виконавцем Лисенко О.В. у виконавчому провадженні № 57792803, станом на 23.05.2024 заборгованість становить 1932 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, встановлені під час розгляду справи не свідчать про ухилення відповідача від виконання свої батьківських обов`язків, ОСОБА_2 сплачував і продовжує сплачувати аліменти на утримання спільної з позивачем дитини з урахуванням домовленостей сторін, у зв`язку із укладенням відповідного договору.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст.і 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 182 СК України).
Згідно з ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення ст. 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України).
Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до ч. 1 с. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апеляційної скаргине можуть бути взяті до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.
Як зазначалося вище, 27.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про виховання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабич В.І.
За домовленістю сторін Аліменти сплачуються Платником щомісяця в твердій грошовій сумі, у розмірі 3 000,00 грн. До вказаної суми сторони договору включають кошти на утримання дитини (аліменти, ст.ст. 181,184 СК України) та кошти на додаткові витрати на дитину (ст. 183 СК України), п. 4 Договору.
В матеріалах справи містяться квитанції ОСОБА_2 , які підтверджують виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про виховання та утримання дитини від 27.06.2019.
Також в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 не отримувались грошові кошти, сплачені відповідачем в якості аліментів на утримання ОСОБА_4 на виконання умов укладеної сторонами угоди.
Відповідач належним чином та добросовісно виконував покладений на нього обов`язок щодо утримання дитини, здійснюючи щомісячну сплату аліментів у погодженому сторонами розмірі з 2019 року по теперішній час.
Зазначені обставини підтверджуються довідкою про розмір заборгованості, складеною державним виконавцем, у якій відображено зарахування відповідних платежів. Крім того, відповідач подавав до органу державної виконавчої служби звіти про сплату аліментів.
При цьому позивач протягом чотирьох років не заявляла жодних претензій щодо порядку та повноти сплати відповідачем аліментів, що свідчить про відсутність спору з цього приводу у зазначений період
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_2 ухилявся від виконання обов'язку щодо утримання дитини. Навпаки, ОСОБА_2 здійснював і продовжує здійснювати сплату аліментів на утримання спільної з позивачем дитини відповідно до досягнутих між сторонами домовленостей та укладеного договору.
Натомість із матеріалів справи вбачається недобросовісна поведінка позивача, яка, уклавши договір, не звернулася до органу державної виконавчої служби із заявою про врегулювання порядку сплати аліментів та не надала виконавцю укладений договір, що фактично призвело до створення умов для виникнення заборгованості, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
З огляду на наведене, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у нього вини щодо виникнення заборгованості зі сплати аліментів, а тому підстави для застосування ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України відсутні.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що основні положення договору про виховання та утримання дитини від 27.06.2019 не містять умов про те, що договір укладений між сторонами як мирова угода в процесі виконання судового наказу, відповідно платник аліментів мав сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судовим наказом, чого не виконував, є безпідставними, оскільки такі доводи позивача спростовуються самими умовами договору. Так, у п.4 договору визначено, що за домовленістю сторін аліменти сплачуються платником щомісяця в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. До вказаної суми сторони договору включають кошти на утримання дитини (аліменти, ст.ст. 181,184 СК України) та кошти на додаткові витрати на дитину (ст.183 СК України).
Посилання позивача на те, що відповідач до укладення договору мав заборгованість зі сплати аліментів у сумі 27570,06 грн. ( за період з 25.05.2018 по 30.06.2019) також не може бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності за несплату аліментів, оскільки як убачається з листа державного виконавця, заборгованість яка виникла з 25.05.2018 по 01.12.2018 в сумі 11932,61 грн., була сплачена платником, далі заборгованість, яка мала місце з 01.12.2018 по 01.03.2019 в сумі 5694,72 грн. також була сплачена платником аліментів. Сама по собі щомісячна сплата аліментів у розмірі 3000 грн., визначених умовами договору, не до 15 числа місяця, як визначено у п.6 договору, а пізніше, але в межах місяця, не створює підстав для нарахування пені.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність, а тому підлягають відхиленню.
За таких обставин, враховуючи відсутність беззаперечних фактів, які б підтверджували вину відповідача у не сплаті ним аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Селецькою Оленою Віталіївною, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 19 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус