ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/28165/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В., 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу	 ОСОБА_1 	
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2026р. у справі №160/28165/25	
за позовом:	ОСОБА_1 	
до:  про:	ІНФОРМАЦІЯ_1  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-	

ВСТАНОВИВ:

28.09.2025р. ОСОБА_1 , в інтересах якого діє на підставі довіреності ОСОБА_2 , звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії / а.с. 1-5/.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2025р. у справі №160/28165/25 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу /а.с. 28-30/.
Позивач – ОСОБА_1 , в інтересах якого діє на підставі довіреності Дзундза Ю.Р., не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду, 22.02.2026р. подав за допомогою системи «Електронний суд» безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, зареєстровану судом апеляційної інстанції 23.02.2026р., з застосуванням системи автоматизованого розподілу справи між суддями Третього апеляційного адміністративного суду визначено колегію суддів, що розглядає справу у складі: головуючий (доповідач) - суддя Коршун А.О., судді Сафронова С.В., Чепурнов Д.В.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу з підстав порушення норм процесуального права, направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.02.2026р. у справі №160/28165/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2025р. у даній справі залишено без руху та надано заявнику апеляційної скарги строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Позивачем на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду у встановлений судом строк недоліки апеляційної скарги було усунуто та до суду апеляційної інстанції надано клопотання про усунення недоліків.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.03.2026р. у справі №160/28165/25 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2025р. у справі №160/28165/25, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2025р. у справі №160/28165/25 та з суду першої інстанції витребувано матеріали адміністративної справи, які надійшли до суду апеляційної інстанції 12.03.2026р. 
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026р. у справі №160/28165/25 справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 31.03.2026р., про що учасники справи були повідомлені відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з дня звільнення з військової служби позивачу було відомо про порушення своїх прав, проте позивачем з 15.10.2024 року не вчинялося дій, направлених на захист своїх прав, а звернувшись до суду з цим позовом 29.09.2025р., позивач пропустив строк звернення до суду.
Судом першої інстанції зазначені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду причини визнані неповажними.
Під час розгляду даної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач у справі проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
Відповідно до витягу з наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15.10.2024 №289 старшого солдата ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 », (по особовому складу) від 14.10.2024р. №103-РС за підпунктом «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 15.10.2024р. виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та 16.010.2024р. знятий з продовольчого забезпечення /а.с.10/.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2025р. адміністративний позов залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
04.01.2026р. позивачем за допомогою системи «Електронний суд» до суду першої інстанції подано заяву на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 26.12.2025р. у справі №160/28165/25, про поновлення строку звернення до суду, яка зареєстрована судом першої інстанції 05.01.2026р. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2026р. у справі №160/28165/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу, і саме ця ухвала суду першої інстанції є предметом апеляційного перегляду. 
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з відсутності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції на підставі наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
З огляду на вищезазначені норми слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
У постанові від 05.02.2020р. у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом щодо виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі йому при звільненні.
Отже, спірні відносини пов`язані з проходженням позивачем публічної служби, зокрема з приводу виплати компенсації за неотримане речове майно, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії, застосуванню підлягають саме положення ч. 5 ст. 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону, якою передбачено місячний строк звернення до суду з позовом.
З матеріалів справи встановлено, що позивач звільнений зі служби наказом начальника Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15.10.2024 №289.
У зв`язку із виключенням з особового складу, ОСОБА_1 07.05.2025 подав заяву про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Листом відповідача від 10.06.2025р. №6/3/1107 позивача було повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Отримання вищезазначеного листа 20.08.2025р. позивачем зазначено в позовній заяві, про те в матеріалах справи відсутні будь які докази про отримання 20.08.2025р. листа відповідача від 10.06.2025р. №6/3/1107.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом 28.09.2025 року.
Таким чином, як вірно зроблено висновок судом першої інстанції, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом.
Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з позовною вимогою щодо компенсації за речове майно в порядку ст. 233 КЗпП України, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне.
Так, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» 2352-IX від 1 липня 2022 року частина другої статті 233 КЗпП України має такий зміст: із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Також, у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Так, порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, згідно з пунктом 3 якого грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: (І) звільнення з військової служби; (ІІ) загибелі (смерті) військовослужбовця.
Тобто, право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні і це право реалізується шляхом подання відповідної заяви (рапорту) за місцем проходження служби.
Таким чином, спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи ч. 5 ст.122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 20.11.2025р. у справі № 260/1942/24.
Отже, доводи апеляційної скарги стосовно неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.122 КАС України, колегія суддів вважає помилковими.
Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховний Суд від 28 вересня 2023 року у справі № 260/4686/22, від 14 грудня 2023 року у справі № 380/1785/21 та від 10 лютого 2025 року у справі № 240/5940/24, від 03 листопада 2025 року справа № 260/1940/24.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що позивач після звільнення його зі служби зберігає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви. Однак це не свідчить про можливість подання вказаної заяви на отримання компенсації поза межами будь-яких строків.
Стосовно доводів апеляційної скарги, а саме посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду у постанові від 20.12.2024р. №440/6875/24 відповідно до висновків якої спір стосовно невиплати грошового забезпечення, у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та за подання позову якого, встановлюється тримісячний строк, колегія суддів відхиляє, з урахуванням останньої правової позиції Верховного Суду щодо обрахунку строків звернення до суду з позовом стосовно компенсації за неотримане речове майно, викладеними у наведеній вище постанові від 20.11.2025 року у справі № 260/1942/24.
Таким чином, колегія суддів вважає що суд першої інстанції правомірно зробив висновок про те, що датою звільнення з військової служби є 15.10.2024р., датою з якої дізнався про порушення свого права позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, звернувшись до суду з цим позовом 28.09.2025р. позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч.5 ст.122 КАС України. При цьому будь-яких належних обставин на підтвердження поважності причин його пропуску ні в позовній заяві, ні в заяві про поновлення строку звернення до суду, ні в апеляційній скарзі, позивач не вказує.
Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду та прийняв обґрунтоване рішення про повернення позовної заяви.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив у цій справі обґрунтовану ухвалу від 13.02.2026р. про повернення адміністративного позову позивачу на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, а тому враховуючи, що ця ухвала постановлена без порушень норм чинного процесуального законодавства, що свідчить про відсутність підстав для її скасування, тому ухвалу суду від 13.02.2026р. необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги суперечать фактичним обставинам справи та зводяться до помилкового тлумачення заявником апеляційної скарги норм чинного процесуального законодавства.
На підставі викладеного, керуючись ст. 311,312,315,316,321,322 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2026р. у справі №160/28165/25 – залишити без змін
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, та може бути оскаржена у строки та в порядку встановлені ст. 329,331 КАС України.
Постанову виготовлено та підписано 23.04.2026р. 

Головуючий - суддя А.О. Коршун 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов