Справа № 201/10364/25
Провадження № 2/201/924/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2025 року    м. Дніпро
Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Куць О.О.,
за участю секретаря судового засідання — Турбаївської М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 07 лютого 1983 року по 23 лютого 2005 року працював на різних посадах у структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 
За час роботи на підприємстві позивач отримав хронічне професійне захворювання. 
Пунктом 7 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 24 грудня 2004 року, затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Першотравенська, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: шийна радикуломієлопатія, радикулопатія попереково-крижова, рефлекторний тетрапарез, виражене порушення біомеханіки хребта і стійким больовим синдромом; нейродистрофією у вигляді дв. плечолопаткового періартрозу ПФС – другого ст., дефартроз ліктьових і колінних суглобів ПФ першого-другого ст. 
Пункт 16 вказаного акту встановлює, що професійне захворювання виникло в результаті довготривалої роботи, пов`язаної з фізичними перевантаженнями, вимушеною робочою позою, в умовах несприятливого мікроклімату в підземних виробках шахт. 
Згідно п. 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: підняття і переміщення тяжкостей масою 15-30 кг, сумарна маса 500 кг, вимушені нахили тіла під кутом більше 30 градусів до 100 разів за зміну. 
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 лютого 2005 року серії ДНА-02 № 00362 позивачу первинно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 55% по професійному захворюванню. 
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 лютого 2005 року серії МСЕ-ДНА-01 № 439483 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності по професійному захворюванню та протипоказана робота в умовах тяжкої фізичної праці, без підземних робіт. 
Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується епікризом від 27 лютого 2015 року, виписним епікризом від 25 лютого 2019 року, виписним епікризом від 27 листопада 2017 року, випискою від 30 серпня 2013 року (копія додається). 
Відповідно до виписного епікризу від 27 листопада 2017 року позивач має скарги на болі в шийному і п/кр відділі хребта, з іррадіацією в нижні кінцівки, судоми в литкових м`язах, болі і обмеження рухів в плечових, ліктьових і колінних суглобах. 
У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання.
Позивач вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції, чинній на час заподіяння йому моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування, правонаступником якого є відповідач.
З наведених підстав ОСОБА_1 просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на свою користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, у розмірі 245000 грн. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 серпня 2025 року вищевказану позовну заяву розподілено судді Куць О.О..
Ухвалою судді від 26 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області згідно поданого відзиву позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що позивачу первинно встановлена втрата працездатності висновком МСЕК 22 лютого 2005 року, а станом на цю дату обов`язок по відшкодуванню працівнику моральної шкоди покладався на роботодавця, тому позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача. Крім того позивач не навів розрахунку суми моральної шкоди, не зазначив з чого вона складається, не надав належних доказів того, що виникнення хронічного професійного захворювання заподіяно умовами виробництва та, як наслідок, не довів факту заподіяння йому моральної шкоди. 
У відповіді а відзив позивач вказував, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 22 лютого 2005 року. Отже, отримання професійного захворювання сталося із позивачем на робочому місці у небезпечних для життя і здоров`я умовах, однак через те, що нещасний випадок стався із позивачем в період дії Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на правонаступника Фонду соціального страхування України - Пенсійний фонд України. Вказував, що доводи відповідача у відзиві про те, що позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди спростовуються медичними документами про наявність у нього професійних захворювань, висновками МСЕК про встановлення втрати ним працездатності. Не ґрунтуються на Законі і доводи про те, що у зв`язку з відсутністю вини Фонду соціального страхування в заподіянні позивачеві моральної шкоди, Фонд не повинен її відшкодовувати. 
Позивач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач просив розглядати справу без участі їх представника, проти задоволення позову заперечував.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати заяву відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю сторін і без фіксації процесу технічними засобами.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивач з 07 лютого 1983 року по 23 лютого 2005 року працював на різних посадах у структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», що підтверджується копією трудової книжки від 20 липня 1976 року (а.с. 15-19).
Під час роботи у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ОСОБА_1 отримав хронічне професійне захворювання, про що було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 грудня 2004 року, (а.с. 21-24).
Пунктом 7 вказаного акту встановлено наявність у позивача професійних захворювань: шийна радикуломієлопатія, радикулопатія попереково-крижова, рефлекторний тетрапарез, виражене порушення біомеханіки хребта і стійким больовим синдромом; нейродистрофією у вигляді дв. плечолопаткового періартрозу ПФС – другого ст., дефартроз ліктьових і колінних суглобів ПФ першого-другого ст. 
Професійне захворювання виникло в результаті довготривалої роботи, пов`язаної з фізичними перевантаженнями, вимушеною робочою позою, в умовах несприятливого мікроклімату в підземних виробках шахт (п.16 Акту). 
Згідно п. 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: підняття і переміщення тяжкостей масою 15-30 кг, сумарна маса 500 кг, вимушені нахили тіла під кутом більше 30 градусів до 100 разів за зміну. 
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 лютого 2005 року серії ДНА-02 № 00362 позивачу первинно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 55% по професійному захворюванню (а.с.25). 
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 лютого 2005 року серії МСЕ-ДНА-01 № 439483 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності по професійному захворюванню та протипоказана робота в умовах тяжкої фізичної праці, без підземних робіт (а.с. 26).
Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. 
Зазначена позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №210/3177/17.
Керуючись наведеним вище, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон №1105-ХІV у редакції, під час дії якої позивачу була заподіяна моральна шкода у зв`язку з нещасним випадком та первинною втратою працездатності, та яка передбачала, що обов`язок відшкодовувати таку шкоду покладається саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, оскільки починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.
Так, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.
За ст. 12 Закону України «Про охорону праці», у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, який набрав чинності з 01.04.2001 року.
Норми вказаного Закону від 23.09.1999 року, у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23.02.2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку(абз.4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34).
З огляду на положення ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23.09.1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.
Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6 (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Як визначено ч. 1, 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.
Відповідно до абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.
За п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 року та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.
Окрім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717-V, що набрав чинності 20.03.2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.
Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «;Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008 року».
Конституційний Суд України у рішенні від 08.10.2008 року №20-рп/2008 у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року №77-VIII викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01.01.2015 року.
Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Судом встановлено, що згідно з довідкою МСЕК №439483 від 22 лютого 2005 року ОСОБА_1 первинно безстроково встановлено 55% втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями.
Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло у позивача у лютому 2005 року
01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду шляхом реорганізації та приєднання до Пенсійного фонду України. 
Починаючи з 03 січня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та виступає органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій.
Тому з відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу ушкодженням здоров`я внаслідок професійних захворювань.
З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті позивача у зв`язку з професійними захвоюваннями, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 120000 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я. 
Отже позовну заяву слід задовольнити частково.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Оскільки позовну заяву задоволено частково, з відповідача ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь Держави слід стягнути судовий збір у сумі 960 грн.- пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди– задовольнити частково.
Стягнути з Головного Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, у розмірі 120000 грн. 
Стягнути з Головного Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області на користь Держави судовий збір у сумі 960 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 
Відповідач: Головне Управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427, місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26.

Суддя    О.О.Куць