Справа № 344/23908/23
Провадження № 2/201/300/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року    м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
секретаря - Тоцької Л.В.,
за участю адвоката - Підлуського В.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, третя особа без амостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 – через свого представника – адвоката Підлуського В.Д. (діє на підставі ордеру серії АТ № 1025975 від 04.12.2023р.) звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтований тим, що Жовтневим районним судом м. Маріуполя від 23.12.2021р. шлюб між сторонами розірвано. Вони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка служить у військовій частині НОМЕР_1 , з грудня 2022р., відтак проживає окремо, а син – із позивачем в м. Івано-Франківську. Вказує, що між сторонами виник спір щодо участі у вихованні та місця проживання дитини. Вважає, що сину буде краще проживати із ним, оскільки зміна місця проживання та оточення може бути серйозною душевною травмою для дитини. 
На підставі викладеного просить суд визначити місце проживання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком – ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачки на користь позивачі всі судові витрати.
Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Підлусний В.Д. у судовому засіданні 22.10.2025р. просили суд задовольнити позовні вимоги позивача, вважають, що дитині буде краще жити разом з позивачем. Позивач є військовозобов`язаним, бронювання не має, інших дітей, окрім спільного із відповідачкою, не має. Відповідачка сама запропонувала, щоб син проживав із позивачем. 
18.03.2026р. представником позивача – адвокатом Підлусним В.Д. через підсистему «Електронний суд» була подана заява про завершення судового розгляду без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити.
В судові засідання відповідачка не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду та за місцем проходження служби. Направити їй поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання (в м. Маріуполь Донецької області) неможливо через окупацію. 
Зважаючи на те, що суд жив усіх заходів для повідомлення відповідачки шляхом оголошення через сайт судової влади та за місцем служби, то, незалежно від того чи отримала вона адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідачки дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.
Представником служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Стефанець Г.Я. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про розгляд справи без її участі. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Впродовж шлюбу в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.12.2021р. по справі № 264/14008/21 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 15-16).
Як вбачається з копії військового квитка серії НОМЕР_2 від 07.07.2023р., відповідачка ОСОБА_2 09.12.2025р. на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. призвана на військову службу (а.с. 11-12).
На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1435 від 05.12.2024р., наданий висновок в якому вважають за доцільне відмовити у визначенні місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку відсутністю спору між батьками (а.с. 67-69).
Вказаний висновок обґрунтований тим, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.12.2021р. у справі № 264/14600/21, яке набрало законної сили. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка проживає окремо від дитини, оскільки служить у ЗСУ на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.20222р. у військовій частині НОМЕР_1 . Малолітня дитина ОСОБА_4 проживає з батьком. Відповідачка після розірвання шлюбу проживала з сином ОСОБА_4 , однак після введення на території України воєнного стану під час повномасштабної агресії Російської Федерації проти України вирішила служити у ЗСУ.
Відповідно до довідок від 03.01.2023р. №2615-7501488799 та від 24.02.2023р. №2615-5002603622, позивач ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Відповідно до інформації, наданої Івано-Франківським РУП в Івано-Франківській області ГУНП НПУ від 20.05.2024 №484/47.5-08/126, на гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працівниками поліції не складено жодного адміністративного протоколу за ухилення від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей, злісне невиконання встановлених законом обов`язків по догляду за дітьми та інші порушення прав дітей.
Відповідно до акту телефонної розмови від 14.10.2024р. з`ясовано, що відповідачці ОСОБА_2 відомо про позов, вона не заперечує щодо проживання спільного з позивачем сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , оскільки мати на даний час перебуває на службі в лавах ЗСУ. ОСОБА_5 зобов`язалась надати на адресу Служби письмові пояснення з приводу даного питання засобами електронного зв`язку.
Також, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які пояснили суду, що дитиною опікується батько. Матір дитини ніколи не бачили, зі слів батька вона служить в ЗСУ. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання дитини.
У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За положенями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення ч. 1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові від 17.10.2018р. у справі № 402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969р. та Закону України від 29.06.2004р. № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». 
Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини держави–учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави–учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави–учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.
У ч.ч.4,5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Судом встановлено, що впродовж шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу між сторонами в грудні 2021р. дитина проживала з матір`ю - відповідачкою, а після її призиву в ЗСУ в грудні 2022р.і дотепер – з батьком, позивачем у цій справі. Матір не заперечує проти цього, вказавши це органу опіки та піклування, який через викладене надав суду висновок про те, що вважає доцільним відмовити у задоволенні позову за відсутністю спору між батьками. 
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід врахувати, що іще до звернення позивача до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, позаяк матір служить в ЗСУ. Саме це зазначив позивач, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини.
Тому цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною.
З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача.
Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 19, 141, 153, 161 СК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 206, 264, 265,280-282, 352,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може буди оскаржене до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. 

Суддя:    Д.О. Покопцева