20.03.2026 Справа № 756/8268/24
Унікальний номер 756/8268/24
Номер провадження 2/756/186/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
20 березня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.,
секретар судового засідання- Козловець Ю.О.,
за участю: представника позивача - Лозицького О.В.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової вартості частки у спільному майні та припинення права на частку у спільному майні,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог
У липні 2024 року позивач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Лозицького О.В., звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 1566145,00 грн; право ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 припинити з дня отримання ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 1566145,00 грн та визнати з цієї дати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказує, що 15 жовтня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували майно ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в рівних частках по частці трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Посилаючись, що позивач тривалий проміжок часу позбавлений права користування та розпорядження майном, яке є неподільним, частка позивача не може бути виділена внатурі, відповідач одноосібно користується квартирою, не бажає добровільного розподілу, позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсаціювартості його частки квартири. 
Рух справи
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2024 року головуючим суддею у даній цивільній справі визначено суддю Шролик І.С.
Ухвалою Оболонського районного суду від 05 липня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 05 вересня 2024 року.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року зупинено провадження у справі у зв`язку зі смертю відповідача, до визначення кола правонаступників ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року відновлено провадження у справі, залучено до участі у справі відповідачем ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року витребувано у приватного нотаріуса копії матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої ОСОБА_3 .
На виконання ухвали суду 12 листопада 2025 року від приватного нотаріуса Скляр О.С. надійшла копія матеріалів спадкової справи заведеної щодо майна померлої ОСОБА_3 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 січня 2026 року.
За клопотанням представника позивача розгляд справи неодноразово відкладався.
В судовому засіданні 18 березня 2026 року представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав та мотивів зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Заявив клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, обсяг яких буде наданий додатково.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених вимог. Пояснила, що має намір розлучитися із чоловіком та приїхати проживати до міста Києва з Чернігова в успадковану квартиру, яка буде її єдиним житлом. Через фінансове становище не може сплатити позивачу компенсацію вартості його частки квартири, за станом здоров`я не може працювати, згодна продати квартиру, щоб дядько їй купив однокімнатну квартиру для проживання. На час успадкування в квартирі утворилась заборгованість за комунальні послуги понад 200000,00 грн. 
Вислухавши позицію представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15 жовтня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували майно ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в рівних частках по частці трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Квартира складається з трьох кімнат, загальної площі 76,9 кв.м, житлової 42,4 в.м.
ОСОБА_2 в травні 2024 року звернувся до ОСОБА_3 з письмовою пропозицією розподілу майна, яке належить на праві спільної часткової власності шляхом продажу та (або) викупу його частки квартири (а.с.13-16).
Висновком експерта №1-19/06 від 19 червня 2024 року за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи визначено, що з технічної точки зору та відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, виділити внатурі частку квартири АДРЕСА_1 не вбачається за можливе. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на час проведення дослідження становить 3132291,00 грн; ринкова вартість частки квартири складає 1566145,00 грн.
Зі свідоцтва про смерть, виданого 23 листопада 2024 року (повторно) встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Як встановлено з матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_3 , ОСОБА_1 03 липня 2025року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 .
Також з матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_3 з 23 травня 2013 року до смерті була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_1 . Відомості про інших зареєстрованих осіб відсутні (а.с.130).
Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для стягнення з відповідча на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. 
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (стаття 183 ЦК України).
У статті 321 ЦК України реалізовано конституційний принцип непорушності права власності, визначений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1 - 3). 
Водночас потрібно зважати на те, що правило пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі приписів цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, визначених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, визначених цією статтею.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК України визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі 466/2128/23, провадження № 14-96цс25, суд виснував, що під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, оцінюючи категорію платоспроможності в широкому її розумінні з метою застосування механізму, визначеного статтею 364 ЦК України, потрібно враховувати, що це не лише про економічну складову, а й про врахування конкретної життєвої ситуації, в якій виник спір, саме тому питання платоспроможності, яке суд має дослідити, виходить за межі звичайних математичних розрахунків. Платоспроможність особи формується не лише за розміром доходу, а й обставинами та способом життя, які сприяють або обмежують її фінансову свободу. У жодному разі платоспроможність не зводиться до відомостей, отриманих із банківських рахунків чи довідки про доходи з місця роботи. Таку спроможність потрібно оцінювати комплексно - з урахуванням наявності майна, доступу до джерел доходу, соціального статусу, віку, стану здоров`я, витрат на базові потреби тощо.
Баланс інтересів сторін у наведеній категорії спорів також залежить від того, яким є об`єкт права спільної власності. Оскільки у цій справі йдеться про стягнення компенсації за частку у квартирі, за умови, що частка позивачки у праві власності на таку квартиру є більшою, ніж сукупно частки у праві, які належать відповідачам, то Велика Палата Верховного Суду вважає за неодмінне звернути увагу на поняття «житло».
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Ґіллоу проти Сполученого Королівства» (Gillow v. the U. K.) від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18 лютого 1999 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, які визначені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
До того ж втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що відповідач ніколи не проживала й не була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , це житлове приміщення не є місцем її проживання.
Як встановлено зі заяви до нотаріуса та витягу з паспорта громадянина України, зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 . Як пояснила відповідач в судовому засіданні дана квартира належала їй на праві власності в порядку спадкування після смерті батька. Отже, суд приходить до переконання про наявність у відповідача іншого житла, окрім частини успадкованої квартири, що спростовує її заперечення, що успадковане житло в неї єдине для проживання.
Також суд вважає, що твердження відповідача про відсутність фінансової спроможності здійснити виплату вартості частки в рахунок компенсації позивачу, недоведено належними та допустимими доказами. Відповідачем не надано інформацію про фінансовий стан, відсутність заощаджень, доходу, заробітку, також відповідачем не надано відомості про сімейний стан, лише в судовому засіданні зазначила, що вона одружена, проживала останні півроку із чоловіком в Чернігівській області, проте має намір розлучитися й переїхати проживати в Київ. 
Як встановлено в судовому засіданні з пояснень відповідача та визнано сторонами, що в квартирі відсутнє електропостачання, яке відключено через заборгованість, також за утворилась заборгованість за комунальні послуги понад 200000,00 грн.
Також до спірних правовідносин суд вважає необхідним застосувати правовий висновок, викладений Великою Палатою у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, де розглядався спір про поділ спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ - автомобіль. У п.46,47  Велика Палата Верховного Суду виснувала, що У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
Суд приходить до переконання, що стягнення на користь позивача компенсації за його частку у праві спільної часткової власності на майно не буде становити для відповідача надмірний тягар, не буде суперечити принципу пропорційності та не порушує баланс приватних інтересів сторін на вільне володіння майном(стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), й право ним розпорядитися за власним наміром.
Відповідач стає власницею всієї квартири. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Згідно з положенням ч.4 ст.263 ЦПК України, суд застосовує до спірних правовідносин вищевикладені висновки Верховного суду.
Відповідач ОСОБА_1 не заперечувала щодо визначення розміру грошової вартості частки квартири, будь-яких доказів суду на спростування визначеного позивачем розміру не надала.
Суд також звертає увагу, що впродовж тривалого проміжку часу з жовтня 2021 року порушується право позивача на мирне володіння майном, яке є неподільною річчю, що доводиться висновком експерта, неможливість виділу частки внатурі, неможливість спільного користування майном, й заперечення відповідача про його спільну реалізацію, з метою розподілу коштів. Спільне проживання також є неможливим, сторони є сторонніми особами. 
На підставі викладеного, суд дійшов до переконання, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають задоволенню й стягненню зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 1566145,00 грн.; визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право ОСОБА_2 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , з дня виплати грошової компенсації.
Щодо стягнення судових витрат
Відповідно до приписів ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані з витребуванням доказів та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до платіжної інструкції позивачем при зверненні з даною позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 15140,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 15140,00 грн.
З акту виконаних робіт та платіжної інструкції від 06 червня 2024 року судом встановлено, що представник позивача Лозицький О.В., який діяв в інтересах ОСОБА_2 підписав акт виконаних робіт від 04 червня 2024 року та здійснив оплату послуг експерта ТОВ «Український центр судових експертиз» в сумі 15000,00 грн. (а.с.24,25).
Отже, понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись 3, 4, 10, 13, 76-82, 89,141, 223, 259, 263-265, 268  ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової вартості частки у спільному майні та припинення права на частку у спільному майні,- задовольнити.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 1566145,00 грн.
З дня виплати грошової компенсації визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 15140,00 грн та витрати за отримання висновку експерта в сумі 15000,00 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 березня 2026 року. 

Суддя І.С. Шролик