Справа № 750/12589/25
Провадження № 2/750/278/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:
судді - Рахманкулової І.П.,
секретаря – Левченка К.С.,
за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

у вересні 2025 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» засобами поштового зв`язку звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 239631 грн. 34 коп. 
В обґрунтування позову зазначено, що 12.11.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір позики № 3497902, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у позику в сумі 5000 грн для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану проценту ставку за користування кредитом із розрахунку – 0,01% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно цього договором.
Як зазначено у позові, позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу позику у розмірі, встановленому договором. Відповідач в порушення умов договору не погасила заборгованості за позикою, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.
Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 01.08.2025 у розмірі 239631 грн 34 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 4997 грн 25 коп., заборгованості по відсотках 00,0 грн, заборгованості по комісії 224270 грн 68 коп., втрат від інфляції 7366 грн 55 коп. та 3% річних в розмірі 2996 грн 86 коп.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.
Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та врахувати пропуск позивачем строку позовної давності, зазначивши, що деякі документи в матеріалах справи не мають жодного відношення до неї та не можуть підтверджувати її зобов`язання, а тому нею було подано заяву до Національної поліції України через електронний кабінет МВС/Нацполіції про шахрайські дії позивача. Також, відповідач вказує, що вимоги позивача щодо стягнення понад 239000 грн є юридично необґрунтованими та фактично несправедливими, оскільки вони не відповідають принципам добросовісності та співмірності цивільних зобов`язань. Крім того, вона є опікуном та здійснює постійний догляд за донькою – особою з інвалідністю І групи підгрупи А, яка є повністю лежачою та має психічні розлади. Єдиним джерелом доходу сім`ї є мінімальні соціальні виплати, які не покривають навіть базові потреби.
Представник відповідача засобами поштового зв`язку надіслав відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та долучити до матеріалів справи докази підтвердження часткового погашення відповідачем боргу. Щодо строків позовної давності представник зазначає, що законодавець зупинив їх перебіг на підставі положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у зв`язку з пандемією COVID-19, а згодом, у зв`язку з воєнним станом на підставі положень п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зупинення строків позовної давності продовжено. 
У судове засідання представник позивача не з`явився, при цьому просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов.
Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. 
ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню в кредит грошових коштів на умовах строковості, зворотності та платності.
12.11.2018 р. між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3497902 в електронній формі. (а.с. 13-18)
Відповідно до п. 2.1., п. п. 2.2.1. вказаного договору, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 5000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та всі інші платежі за користування кредитом.
Пунктом 2.2.3 договору встановлено, що позика з відсотковою ставкою 0,01% надається строком на 29 днів до 21.11.2018 року включно.
Проценти за користування позикою нараховуються відповідно до п. 2.2.4 договору, а детальний розпис сукупної вартості позики зазначено в Графіку розрахунків, який є частиною Договору.
Згідно вказаного Графіка розрахунків термін платежів: 29 днів; сума позики - 5000 грн., нараховані проценти, - 925 грн. 91 коп., до сплати – 5925 грн. 91 коп. (а.с. 19)
Згідно листа ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.08.2025 р. за дорученням ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» 12.11.2018 року було перераховано 5000 грн., маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 368111. (а.с. 20)
Згідно розрахунку заборгованості за Договором позики № 3497902 від 12.11.2018 року, станом на 01.08.2025 року загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем за договором позики складає 239631 грн. 34 коп., з яких:
- 4997 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом;
- заборгованість по відсотках - 0,00 грн.
- 224270 грн. 68 коп. - заборгованість по комісії;
- 7366 грн. 55 коп. - заборгованість по рахунку інфляції;
- 2996 грн. 86 коп. - заборгованість 3 % річних.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України).
Стаття 627 Цивільного кодексу України та стаття 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Враховуючи положення частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Також, відповідно до частини 1 та частини 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Нормою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Також, приписами статті 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно статті 638 Цивільного кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно статті 640 Цивільного кодексу- договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно статті 642 Цивільного кодексу - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до частини 1статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1статті 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статей 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
Згідно статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки статтею 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.
Відповідно до частини 1статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з повідомленням директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» Тихонової О.О. за вих. № 5757-ВП від 22.08.2025, відповідно до договору від 08.12.2016 № ВП-081216-2 було здійснено за дорученням ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» наступний успішний переказ: 12.11.2018 року на суму 5000 грн., маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 368111, номер транзакції в системі WayForPay – 3497935-4с58fd1d88e2cd2d8162677b4e167363b78c9bc0.
Факт зарахування 12.11.2018 грошових коштів у розмірі 5000 грн. на картковий рахунок відповідача підтверджується інформацією АТ КБ «ПриватБанк» від 21.02.2026, наданою на запит суду.
Відповідачем не надано доказів, які спростовують висновки суду з приводу підтвердження факту отримання нею суми позики.
При цьому, згідно умов пункту 8.1 Договору позики № 3497902 від 12.11.2018 року, невід`ємною частиною цього Договору є «Правила про порядок надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту» Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (далі - Правила). Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті www.fksm.com.ua.
Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Крім того, відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частини 1статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Позивачем до позовної заяви не додано копії Правил про порядок надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет».
Текст зазначених вище Правил, розміщений на сайті www.fksm.com.ua, не може бути належним доказом, оскільки зміст редакції цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет»), яке може вносити зміни в дані Правила.
Позивачем суду не надано доказів того у якій саме редакції ОСОБА_1 була ознайомлена з Правилами та погодилася їх неухильно дотримуватись.
В позові ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» просить стягнути заборгованість по тілу позики в розмірі 4997 грн. 25 коп.
Позивачем доведено ту обставину, що 12.11.2018 ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» передало ОСОБА_1 позику в сумі 5000 грн шляхом перерахування зазначених грошових коштів (позики) на картковий рахунок власника картки ОСОБА_1 , за вказаного суд вважає, що у відповідності положень абзацу першого частини 1статті 1046 Цивільного кодексу України у останньої існує зобов`язання щодо повернення «Фінансово-кредитний супермаркет» суми позики у розмірі 4997 грн. 25 коп., з урахуванням часткової оплати тіла кредиту в сумі 02 грн. 75 коп.
Щодо стягнення заборгованості по комісії суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п.п. 4.2.2.1., 4.2.2.2. позичальник зобов`язаний сплати комісію 50 % від суми позики - щомісячно з дати укладання цього Договору та сплачується позичальником при погашенні позики; 100 % від суми позики - щомісячно з дати невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань та сплачується до моменту погашення власної заборгованості.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4статті 263 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на час укладення договору, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, що була чинною на час укладення договору, передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.
Таким чином, Закон «Про споживче кредитування» на час укладення договору (12.11.2018) не містив умови про можливість включення до загальних витрат за споживчим кредитом комісії кредитодавця, а тому умова договору про право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту є нікчемною.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Враховуючи наведене, умови підпунктів 4.2.2.1 та 4.2.2.2. пункту 4 договору позики щодо встановлення комісії за договором позики № 3497902 укладеного 12.11.2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за договором позики, є нікчемною.
Також, позивач просить стягнути із відповідача інфляційні втрати у розмірі 7366 грн. 55 коп. та заборговані в розмірі 3 % річних в сумі 2996 грн. 86 коп.
Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові ВП ВС у справі №912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ПІК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до розрахунку позивача сума інфляційних збитків за час прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 12.11.2018 року по 31.01.2022 року становить 7366 грн. 55 коп., а загальна сума 3 % річних складає 2996 грн. 86 коп. (а.с. 11-12)
На час розгляду справи в суді відповідач доказів, які б спростовували надані позивачем вказані розрахунки інфляційних витрат та 3 % річних та доводили б повне виконання боржником кредитних зобов`язань в цій частині відповідачем суду не надано.
Заява відповідача про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах є необгрунтованою з огляду на таке. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) з 12.03.2020 на всій території України запроваджено карантин. Дія карантинних заходів у подальшому неодноразово продовжувалася відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, від 11.03.2020 № 211, від 22.07.2020 № 641, від 09.12. 2020 №1236, а загалом безперервно до 30.06.2023.
Відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-IX до ЦК України внесені зміни, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Окрім цього на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022, розпочав діяти воєнний стан. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє наразі.
Водночас, відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX (зі змінами) до ЦК України внесені зміни, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
За таких обставин, враховуючи, що перебіг строків позовної давності законодавцем було зупинено, а тому позивачем строк позовної давності при пред`явлені даного позову не пропущено. 
Суд приймає до уваги розрахунки, надані позивачем, та вважає їх обґрунтованими, а тому позовні вимоги у частині стягнення боргу по тілу кредиту, інфляційних та 3% річних, нарахованих до 31 січня 2022 року, підлягають задоволенню.
Крім того, оскільки відповідач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому судовий збір позивачу має бути компенсовано за рахунок держави пропорційно задоволеним вимогам.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (вул. Лейпцизька, 16, м. Київ, ЄДРПОУ 38604217) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» заборгованість в сумі 15360 грн. 66 коп. (п`ятнадцять тисяч триста шістдесят грн. 66 коп.).
В іншій частині позовних вимог – відмовити. 
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (місцезнаходження юридичної особи: вул. Лейпцизька, 16, м. Київ, ЄДРПОУ 38604217) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 230 грн. 41 коп. (двісті тридцять грн. 41 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження  - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 13.03.2026.

Суддя І.П. Рахманкулова