ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/3421/24 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Димарчук Т.М.,
при секретарі судового засідання Аршулік С.Р.,
за участю представника позивача Бугайова А.О.,
представника відповідача Мельничука М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “ВОЛИНЬДОРБУД” до Головного управління ДПС України у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬДОРБУД» (далі – ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД», позивач) звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі – ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.01.2024 №0012210702.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДПС у Волинській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Позивач не погоджується з винесеними рішенням, оскільки вважає висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій з контрагентом позивача ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», викладені в акті документальної позапланової виїзної перевірки, є безпідставними з огляду на документальне підтвердження таких операцій первинними документами. Вказує, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачання товару не мають впливу на дослідження факту господарських операцій між позивачем та його безпосередніми контрагентами. При цьому, покладання на позивача відповідальності за можливі порушення законодавства іншими суб`єктами господарювання суперечить принципу індивідуальної відповідальності, закріпленому у статті 61 Конституції України. Зауважує, що факт придбання товару, його оплата та використання у господарській діяльності контролюючим органом не спростовано. 
З приводу недоліків у товарно-транспортних накладних представник позивача зазначає, що товарно-транспортні накладні не є документами первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують придбання та/або продаж товарно-матеріальних цінностей (товару). При цьому, наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції. 
Щодо відсутності виплат фізичним особам на транспортування придбаних товарно-матеріальних цінностей, то представник позивача звертає увагу, що в ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» існує непогашена кредиторська заборгованість за надані послуги, а тому ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» не може нести відповідальності за зобов`язаннями його контрагента перед іншими кредиторами.
З урахуванням викладеного вважає позовні вимоги обґрунтованими та просить їх задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження (а.с.138, том 1).
У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.141-148, том 1). В обґрунтування цієї позиції вказав, що в ході перевірки встановлено відображення ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» фінансово-господарських операцій із ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ». На підтвердження факту приймання товару ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» до перевірки були надані видаткові накладні. Однак, в наявних видаткових накладних відсутні записи щодо місця їх складання, відсутні записи щодо посади особи відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; прізвище та посади особи, відповідальної за дозвіл господарської операції, відсутні записи щодо посади особи, що здійснила відвантаження ТМЦ та прізвище і посада особи, що їх отримала. Крім того, в наданих до перевірки товарно-транспортних накладних перевізником зазначено ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», однак аналізом податкового кредиту з ПДВ встановлено відсутність придбання транспортних послуг на перевезення вантажів до м. Ковеля. Більше того, в наданих до перевірки ТТН не ідентифіковано фактичну адресу розвантаження товару, зазначено лише Ковель АБЗ та наявні недоліки в частині відсутності довіреностей на отримання товару, а також ідентифікації підписів осіб, які отримували продукцію. Також представник відповідача вказує, що аналізом Єдиного реєстру податкових накладних по ланках постачання товару у податковому кредиті не прослідковується походження товару до виробника/імпортера.
Крім того, перевіркою встановлена невідповідність номенклатури поставленої продукції зазначеної у видаткових та податкових накладних та ТТН (ЕКП - 60 - емульсія катіонна повільнорозкладна та ЕКШ - 60 - емульсія катіонна швидкорозкладна). Також представник відповідача зауважує, що розрахунки за отриманий товар, постачальником якого згідно наданих документів зазначено ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», проведено частково, у безготівковій формі.
Актом перевірки також встановлена відсутність виплат фізичним особам, на кого згідно даних МРЕО зареєстровані автомобілі, зазначені у ТТН на транспортування придбаних бітуму нафтового дорожнього, емульсії бітумної дорожньої та емульсії бітумної ЕКШ-50, піску, щебню 20*40, щебеневої суміші 0*40 мм та мінерального порошку у ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ».
Враховуючи зазначене, в ході перевірки неможливо підтвердити реальність здійснення господарських операцій між ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» та ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» із придбання бітуму нафтового дорожнього, емульсії бітумної дорожньої, піску, щебню, щебеневої суміші та мінерального порошку за період з 01.09.2020 по 31.12.2020 ПДВ в сумі 7720140 грн, в т. ч. за вересень 2020 в сумі 964390 грн, листопад 2020 в сумі 1 768 210 грн, за грудень 2020 в сумі 4987540 грн.
Таким чином, перевіркою встановлено завищення ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» податкового кредиту з ПДВ по фінансово-господарських взаємовідносинах з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», всього в сумі 7 720 140 грн, в т. ч. за вересень 2020 року в сумі 964390 грн, за листопад 2020 року в сумі 1 768 210 грн, за грудень 2020 року в сумі 4987540 грн, що призвело до заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за період з 01.09.2020 по 31.12.2020 (рядок 9 - рядок 17 декларації) (позитивне значення), яке сплачується до державного бюджету (показник рядка 18 Декларації) всього в сумі 7 720 140 грн (за грудень 2020 року).
З наведених підстав представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.05.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024, позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС України у Волинській області від 23.01.2024 № 0012210702.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційні скарги ГУ ДПС у Волинській області задоволено частково. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.05.2024, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024 та додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2024 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
21.10.2025 суддею Волинського окружного адміністративного суду Димарчук Т.М. прийнято дану справу до провадження, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.122, том 3).
У додаткових поясненнях (а.с.125-130, том 3) представник позивача щодо способу налагодження господарських зав`язків між ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» та ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» зазначив, що ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» здійснює постачання товарів на прийнятних для позивача умовах. Крім того, було перевірено, що ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстроване платником ПДВ, а в електронному кабінеті не містилося жодної інформації щодо недобросовісності вказаного платника податків. Дані обставини в повній мірі підтверджували можливість здійснення з даним контрагентом торгівельної діяльності та налагодження господарських зав`язків щодо поставки товару. 
Також представником позивача було зазначено, що особою, яка персонально брала участь у поставці товару є директор ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» ОСОБА_1 . Більше того, постачання товару здійснювалося автомобільним транспортом з пункту навантаження: вулиця Майданська, 5, місто Надвірна, Івано-Франківська область до пункту розвантаження АБЗ (асфальтобетонний завод) м. Ковель (Волинська область, Ковельський район, село Зелена, вулиця Люблинецька, 10).
З приводу видаткових накладних, то представник позивача зазначає, що видаткові накладні були надані по факту поставки у пункті розвантаження постачальником та підписані зі сторони покупця директором ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» - Карачем В.М. Факт поставки (розвантаження) товару безпосередньо може підтвердити майстер асфальтобетонного заводу, який був працівником ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД». При цьому, відповідальними особами за здійснення господарської операції, правильності її оформлення та за дозвіл господарської операції були керівники ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» та ТОВ «ДІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ».
Щодо придбаних товарно-матеріальних цінностей, то їх частина була продана ТОВ «ПБС», а інша частина використана для виробництва асфальтобетону і ЩПС різних марок і також продана ТОВ «ПБС».
Також представник позивача зазначив, що ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» не було замовником саме послуг з перевезення товару. У той же час, обставина про те, що позивача вказано у товарно-транспортних накладних як замовника лише свідчить про те, що поставка ТМЦ була на користь ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» як вантажоодержувача. 
Ухвалою суду від 10.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.156, том 3).
У судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав з мотивів та підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнав з мотивів та підстав, викладених у відзиві, просив у його задоволенні відмовити повністю.
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, яким надано оцінку з точки зору їх достовірності, допустимості, належності та достатності, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ГУ ДПС у Волинській області на підставі направлень від 23.12.2021 № 4156 та № 4155 та наказу від 23.12.2021 № 3781-п, керуючись пунктом 75.1 статті 75, підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України) проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» щодо дослідження питань відображення в податковому обліку із відповідним відображенням у податкових деклараціях з податку на додану вартість результатів фінансово-господарських операцій за період з 01.09.2020 по 31.12.2020 з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», за результатами якої складено акт від 08.12.2023 №20784/07-02/43196316 (а.с.12-38, том 1).
Згідно з висновками вказаного акта, перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 44.1, статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 ПК України, в результаті чого занижено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за період з 01.09.2020 по 31.12.2020 (рядок 9 - рядок 17 декларації) (позитивне значення), яке сплачується до державного бюджету (показник рядка 18 Декларації) всього в сумі 7 720 140 грн, в т. ч. за грудень 2020 року в сумі 7 720 140 грн.
Висновки податкового органу ґрунтуються на тому, що в ході перевірки встановлено неможливість підтвердити реальність здійснення господарських операцій між ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» та ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» із придбання бітуму нафтового дорожнього, емульсії бітумної дорожньої, піску, щебню, щебеневої суміші та мінерального порошку за період з 01.09.2020 по 31.12.2020 ПДВ в сумі 7 720 140 грн, в т.ч. за вересень 2020 року в сумі 964 390 грн, листопад 2020 року в сумі 1 768 210 грн, за грудень 2020 року в сумі 4 987 540 грн.
На підставі акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 23.01.2024 № 0012210702, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 8 492 154 грн (а.с.54, том 1).
Вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані положеннями ПК України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Економічний ефект, зокрема, але не виключно, передбачає приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 вказаного Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 зазначеного Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 ПК України).
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі – Закон № 996-XIV).
Статтею 1 Закону № 996-XIV визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких принципах, зокрема, повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону).
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Аналіз наведених норм свідчить, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми) як принцип бухгалтерського обліку, що закріплений в статті 4 Закону № 996-XIV, так само характеризує і податковий облік.
Проте якщо ж господарська операція фактично не відбулась, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних та/чи трудових ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг (відсутність управлінського, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів тощо); нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
Отже, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності зі встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 24.01.2018 у справі № 2а-19379/11/2670, від 28.10.2019 у справі № 280/5058/18, від 26.02.2020 у справі № 826/1308/18, від 06.05.2020 у справі № 640/4687/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (пункт 66 Постанови).
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (пункт 67 Постанови).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак не єдиною. За своєю правовою суттю господарською операцією є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підтверджують факт її проведення.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заявленої податкової вигоди адміністративний суд має оцінити обставини вчинення відповідних господарських операцій в їх сукупності та дослідити фактичні правовідносини учасників поставок, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Так, судом встановлено, що 01.10.2019 між ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» (Постачальник) та ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» (Покупець) укладено Договір поставки № 01/10 (а.с.67-70, том 1), за умовами якого Постачальник на умовах цього Договору зобов`язується передавати у власність Покупцеві бітум нафтовий, емульсію бітумну, мінеральний порошок, щебенево-піщану суміш (товар), а Покупець зобов`язується приймати і оплачувати вартість вказаного товару на умовах цього Договору (пункт 1.1. Договору).
Відповідно до зазначеного договору ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» поставило позивачу товар, а саме бітум нафтовий дорожній, мінеральний порошок, емульсія бітумна дорожня, пісок, , щебінь 20*40, емульсія бітумна ЕКШ-50, щебенева суміш 0-40 мм, емульсія бітумна ЕКШ-60.
На підтвердження реальності виконання вищевказаного договору позивачем надано: видаткові накладні, платіжні інструкції, ТТН, сертифікати відповідності, атестати виробника, паспорти якості.
Верховний Суд наголошував, що при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Так, доводячи відсутність реального змісту операцій між позивачем і ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», контролюючий орган в акті перевірки посилався, зокрема на те, що в наданих товарно-транспортних накладних не ідентифіковано фактичну адресу розвантаження товару, зазначено лише Ковель АБЗ, також наявні недоліки в частині відсутності довіреностей на отримання товару, а також ідентифікації підписів осіб, які отримували продукцію.
З даного приводу суд зазначає, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила № 363), товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи; вона є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Пунктом 11.1 Правил № 363 встановлено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Документи, передбачені Правилами № 363, у тому числі товарно-транспортна накладна, не є документами первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують придбання та/або продаж товарно-матеріальних цінностей (товару). Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.
Разом з тим, наявність первинних документів є обов`язковою, але не єдиною достатньою умовою для формування податкового кредиту, оскільки виконання зобов`язання за правочином зумовлює складання й інших документів. Формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів її здійснення, зокрема доводи щодо неможливості здійснення поставок контрагентом з огляду на відсутність у нього матеріальних, трудових ресурсів для здійснення підприємницької діяльності та не відповідність при цьому номенклатури придбаних товарів номенклатурі поставлених товарів згідно з даними з Єдиного реєстру податкових накладних; епізодичну або обмежену терміном, на який припадають дати виписування документів на операцію з постачання, фінансову та податкову звітність контрагента, не відображення у цій звітності відповідних податкових зобов`язань, відсутність контрагента за місцезнаходженням. Суттєвим доводом, який ставить під сумнів реальність господарської операції, є посилання на обставини, які встановлені у процедурах кримінального провадження. Такі доводи підлягають ретельній перевірці судом з використанням засобів доказування, передбачених нормами КАС України, в тому числі й інших, не первинних документів, складання яких передбачено законодавством або є загальноприйнятим за звичаями ділового обороту.
Указані висновки знайшли своє відображення у постановах Верховного Суду від 05.05.2023 у справі № 1340/5998/18, від 08.11.2023 у справі № 280/4704/21, від 27.11.2023 у справі № 380/18276/21.
Як убачається з матеріалів справи, у всіх наданих позивачем товарно-транспортних накладних (а.с.154-250, том 1, а.с.1-96, том 2) у графі «пункт розвантаження» зазначено «АБЗ м. Ковель, Волинська область» без конкретизації чіткої адреси. 
Водночас, представник позивача посилається на те, що фактичне місце поставки товару знаходиться за адресою: Волинська область, Ковельський район, село Зелена, вулиця Люблинецька, 10.
Разом з тим, жодна з наданих товарно-транспортних накладних не містить зазначення вказаної адреси. Крім того, місто Ковель та село Зелена є різними населеними пунктами, що виключає можливість їх ототожнення без належного документального підтвердження.
За таких обставин суд доходить висновку, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не містять належної та достатньої ідентифікації місця розвантаження товару, а наявні розбіжності між відомостями, зазначеними у товарно-транспортних накладних, та поясненнями позивача не усунуті належними доказами, що викликає сумнів у реальності спірних господарських операцій.
З приводу недоліків товарно-транспортних накладних в частині відсутності довіреностей на отримання товару, а також ідентифікації підписів осіб, які отримували продукцію.
Так, пунктом 5.5 договору поставки від 01.10.2019 №01/10 передбачено, що приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін. Представник покупця зобов`язаний надати довіреність на отримання матеріальних цінностей, оформлену відповідну до вимог чинного законодавства. Постачальник має право передати товар особі, яка діє без довіреності у випадку, якщо покупець надав постачальнику попередню письмову інформацію про перелік осіб, уповноважених приймати товар від його імені, зразки їх підписів та зразки печатки/штампу, якими зазначені особи завіряють свій підпис на документах (накладних та актах) про одержання товару. 
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів надання постачальнику відповідного письмового повідомлення із переліком уповноважених осіб та зразками їх підписів. Також відсутні довіреності на отримання матеріальних цінностей.
У судових засіданнях представник позивача пояснював, що товар ймовірно приймав особисто директор ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД».
Однак, вказані твердження представника позивача не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки у досліджених товарно-транспортних накладних відсутні відомості, які б свідчили про прийняття товару саме директором товариства.
Крім того, при дослідженні товарно-транспортних накладних судом встановлено невідповідності у підписах осіб, які брали участь у прийманні-передачі товару, зокрема, судом встановлено, що в окремих товарно-транспортних накладних підписи водія/експедитора, який прийняв товар, та підписи відповідальної особи вантажоодержувача є візуально ідентичними, що ставить під сумнів належність оформлення таких документів.
Так, у товарно-транспортній накладній від 22.09.2020 №8 (а.с.154, том 1) зазначено, що товар прийняв водій/експедитор Щербюк Василь Михайлович. Водночас, шляхом візуального огляду встановлено, що підпис у графі «водій/експедитор, який прийняв товар» та підпис у графі «відповідальна особа вантажоодержувача» є ідентичними. При цьому, підписи Щербюка Василя Михайловича у графах «прийняв водій/експедитор» та «здав водій/експедитор», незважаючи на зазначення однієї й тієї ж особи, мають відмінності. У товарно-транспортній накладній від 23.09.2020 №10 (а.с.157, том 1), де підписи водія/експедитора, який прийняв товар, та відповідальної особи вантажоодержувача також є візуально ідентичними, тоді як підписи ОСОБА_2 у графах «прийняв водій/експедитор» та «здав водій/експедитор», попри зазначення однієї особи, відрізняються між собою. Аналогічна ситуація і у товарно-транспортній накладній від 15.09.2020 №6 (а.с.159, том 1), а саме, підписи водія/експедитора, який прийняв товар, та відповідальної особи вантажоодержувача також є візуально ідентичними, тоді як підписи Яковини Андрія Васильовича у графах «прийняв водій/експедитор» та «здав водій/експедитор», попри зазначення однієї особи, відрізняються між собою. У товарно-транспортній накладній від 05.11.2020 №32 (а.с.184, том 1) підписи водія/експедитора, який прийняв товар, та відповідальної особи вантажоодержувача також є візуально ідентичними, тоді як підписи Ясінського Сергія Володимировича у графах «прийняв водій/експедитор» та «здав водій/експедитор», попри зазначення однієї особи, відрізняються між собою.
Окремо суд зауважує, що вказані недоліки щодо невідповідності у підписах наявні у всіх наданих позивачем товарно-транспортних накладних, що виключає можливість розцінювати такі порушення як поодинокі або технічні помилки.
При цьому, у судовому засіданні представник позивача не надав будь-яких пояснень щодо виявлених розбіжностей, як і не підтвердив та не спростував чи є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відповідальними особами вантажоодержувача на отримання товару. 
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що у 2020 році працював на асфальтобетонному заводі в м. Ковелі майстром виробництва асфальтобетонної суміші. До його обов`язків входило виготовлення асфальту, для чого було потрібно бітум, мінеральний порошок та щебінь різних фракцій. Жодних документів він не підписував та йому особисто не відомо хто з посадових осіб ставив підписи на видаткових накладних та товаро-транспортних накладних.
За таких обставин суд доходить висновку, що твердження представника позивача про прийняття товару директором товариства не підтверджені належними та допустимими доказами, а надані товарно-транспортні накладні не містять достовірних даних щодо осіб, які фактично здійснювали приймання товару, у зв`язку з чим не можуть бути визнані належним та достатнім доказом реальності спірних господарських операцій.
Окремої уваги заслуговують також відомості, зазначені у товарно-транспортних накладних щодо замовника перевезення.
Так, відповідно до досліджених судом товарно-транспортних накладних, у графі «замовник» зазначено ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД».
Водночас, представник позивача у судових засіданнях стверджував, що ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» не виступало замовником послуг перевезення, наданих ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», а таким замовником було саме ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», яке, у свою чергу, укладало відповідні договори перевезення з перевізниками.
Однак, суд зауважує, що у графі «Замовник (платник)» товарно-транспортної накладної вказується найменування підприємства (організації), яке проводить оплату транспортної роботи і послуг.
Систематичне зазначення у всіх наданих товарно-транспортних накладних саме ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» як «Замовника (платника)» свідчить про відображення цього товариства як особи, що здійснює оплату транспортних послуг.
Таким чином, пояснення позивача суперечать відомостям, відображеним у первинних документах. Наявність у товарно-транспортних накладних даних про замовника перевезення ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» не узгоджується з позицією позивача про відсутність у цього товариства статусу замовника транспортних послуг. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б пояснювали такі розбіжності або підтверджували, що зазначення замовником ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» мало формальний чи технічний характер.
В матеріалах справи наявний лише лист ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» від 26.12.2023, яким контрагент позивача повідомив про те, що для здійснення перевезення ТМЦ ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» укладало договори про надання транспортних послуг з ФОП ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Разом з тим, вказаний лист є одностороннім документом, складеним контрагентом позивача, та не супроводжується жодними належними і допустимими доказами на підтвердження фактичного укладення і виконання відповідних договорів перевезення (копіями договорів, актами наданих послуг, платіжними документами, первинними документами перевізників тощо).
Інших документальних доказів, які б підтверджували, що саме ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» виступало замовником транспортних послуг та фактично організовувало перевезення товару із залученням зазначених перевізників, матеріали справи не містять.
Відтак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б усували зазначені суперечності або підтверджували викладену позивачем модель правовідносин щодо організації перевезення. За таких обставин суд констатує наявність невідповідності між змістом первинних документів та поясненнями позивача, що додатково ставить під сумнів достовірність оформлення господарських операцій.
Окремо суд зауважує, що вищезазначені недоліки товарно-транспортних накладних мають системний характер, оскільки повторюються у всіх наданих позивачем товарно-транспортних накладних, що не дає підстав вважати такі документи належним і достатнім підтвердженням реальності спірних господарських операцій.
Також в акті перевірки контролюючий орган поставив під сумнів реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки в наявних видаткових накладних відсутні записи щодо місця їх складання, відсутні записи щодо посади особи відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; прізвище та посади особи, відповідальної за дозвіл господарської операції, відсутні записи щодо посади особи, що здійснила відвантаження ТМЦ та прізвище і посада особи, що їх отримала.
З приводу відсутності у наданих позивачем видаткових накладних відомостей про місце їх складання суд зазначає, що частиною другою статті 9 Закону № 996-XIV (в редакції, чинній на дату складання видаткових накладних) передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
З аналізу наведених вище норм чинного законодавства вбачається, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність таких операцій. Сума податку для включення до податкового кредиту повинна бути підтверджена податковою накладною, виписаною постачальником на операцію з постачання товару (послуг) і зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних. Водночас, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю. При цьому, ні місце складання первинного документу, ні місце передачі товару не є обов`язковими реквізитами первинного документу. Вони є додатковими реквізитами які можуть бути включеними до первинного документу за вимогою однієї із сторін. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.07.2025 у справі № 320/19917/23.
Відтак, відсутність у наданих позивачем видаткових накладних відомостей про місце їх складання саме по собі не ставить під сумнів реальність господарської операції та не свідчить про втрату таким документом статусу і юридичної сили первинного документа, якщо він містить інші обов`язкові реквізити, передбачені частиною другою статті 9 Закону № 996-XIV.
З приводу тверджень податкового органу про відсутність у видаткових накладних посади особи відповідальної за здійснення господарської операції, суд зауважує, що дійсно у всіх наданих позивачем видаткових накладних (а.с.71-109, том 1), сформованих щодо господарських операцій з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», міститься лише підпис, без зазначення прізвища, імені, посади відповідальної особи, що унеможливлює ідентифікацію особи, яка брала участь в господарській операції.
Водночас, зазначені реквізити є обов`язковими відповідно до вимог статті 9 Закону № 996-XIV. Не відображення у первинному документі посади та даних особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, позбавляє такий документ статусу належного первинного документа у розумінні наведених норм.
Відтак, з огляду на встановлені судом інші системні недоліки у документах, поданих позивачем, зазначені обставини в їх сукупності підтверджують обґрунтованість висновків контролюючого органу про відсутність належного документального підтвердження реальності господарських операцій позивача з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ».
Ще однією обставиною, з якою контролюючий орган пов`язував висновок про безтоварність господарських операцій між позивачем та ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», були встановлені під час перевірки невідповідності та фінансові розбіжності.
Так, ГУ ДПС у Волинській області зазначало про невідповідність номенклатури продукції, вказаної у видаткових і податкових накладних та товарно-транспортних накладних (зокрема, щодо позицій ЕКП-60 — емульсія катіонна повільнорозкладна та ЕКШ-60 — емульсія катіонна швидкорозкладна). Крім того, за результатами аналізу Єдиного реєстру податкових накладних по ланцюгах постачання у складі податкового кредиту не простежується походження відповідного товару до виробника або імпортера. Також встановлено, що розрахунки за отриманий товар, постачальником якого згідно з наданими документами зазначено ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», проведені лише частково.
Суд зауважує, під час нового розгляду справи позивачем не надано жодних додаткових доводів чи пояснень на спростування наведених в акті перевірки обставин, а також не подано належних та допустимих доказів, які б усували встановлені контролюючим органом невідповідності.
За таких умов суд вважає, що зазначені обставини залишилися неспростованими, що підлягає врахуванню при оцінці реальності спірних господарських операцій у їх сукупності.
Щодо тверджень представника позивача про надання до позову реєстру податкових накладних, який нібито підтверджує придбання контрагентом ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» товарно-матеріальних цінностей в інших суб`єктів господарювання, то суд зауважує, що з досліджених видаткових накладних вбачається, що позивачу постачався «бітум нафтовий дорожній», тоді як у накладних, за якими ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» придбавало товар, зазначено лише «бітум». Така різниця у найменуванні продукції свідчить про ймовірну відмінність товарів і унеможливлює однозначне встановлення походження саме тих ТМЦ, що постачалися позивачу.
Отже, наданий реєстр податкових накладних не може усувати сумніви щодо відповідності товару, зазначеного у видаткових накладних, як і не підтверджує фактичне постачання саме заявленого товару, що підкреслює суттєві розбіжності у номенклатурі та ставить під сумнів реальність господарських операцій з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ».
Також Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказував на необхідність при новому розгляді справи перевірити факт використання замовлених послуг (робіт) у господарській діяльності платника.
Так, представник позивача стверджував, що придбані ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» ТМЦ частково були продані ТОВ «ПБС», а частково використані для виробництва асфальтобетону і ЩПС різних марок і також продані ТОВ «ПБС». На підтвердження факту продажу ТМЦ для ТОВ «ПБС» представник позивача до позовної заяви надав податкові накладні (а.с.104-136), проте з наданих документів неможливо однозначно встановити, що саме ті ТМЦ, які були придбані у ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», у подальшому були продані ТОВ «ПБС».
Крім того, під час нового розгляду справи, представником позивача на підтвердження факту використання у власній господарській діяльності ТМЦ, які були придбані у ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» додатково надано договір від 11.10.2021 №01.3/26/21 з додатками, копію довідки КБЗ про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2022 року, копію акта КБ-2в за серпень 2022 року, копію підсумкової відомості.
Так, згідно з договору про закупівлю послуг від 11.10.2021 №01.3/26/21, укладеного між Службою автомобільних доріг у Волинській області (замовник) та ТОВ «ВОЛИНЬДОРБУД» (підрядник), підрядник зобов`язується у порядку та на умовах, визначених цим договором, своїми силами та засобами на власний ризик та/або із залученням субпідрядних організацій надати та здати в установлений цим договором термін послуги: поточний середній ремонт автомобільної дороги Р-15 Ковель-Володимир-Волинський-Червоноград-Жовква на ділянці км 3+029 – км 42+000 (окремими ділянками) на ділянці км 3+029 – км 16+300, Волинська область у відповідності до проектної документації, а замовник зобов`язується прийняти належно надані послуг після перевірки фізичних та вартісних показників та сплатити їх вартість по мірі надходження коштів на його рахунок, передбачених на ці цілі. 
Суд зауважує, що з наданих документів неможливо однозначно встановити, що саме ті товарно-матеріальні цінності, які були придбані у ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», були використані при виконанні договору від 11.10.2021 №01.3/26/21. Окремо слід звернути увагу на те, що між придбанням відповідних ТМЦ та укладенням цього договору пройшов приблизно один рік, що додатково ускладнює встановлення безпосереднього зв`язку між придбаними матеріалами та їх використанням у виконанні конкретного договору.
Відтак суд позбавлений можливості достовірно підтвердити, що ТМЦ, придбані у ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ», фактично використовувалися під час виконання робіт за договором від 11.10.2021 №01.3/26/21.
Також Верховний Суд вказував, що під час розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено відомості щодо способу налагодження господарських зв`язків між позивачем та контрагентом щодо здійснених поставок, крім того, судам необхідно дослідити, чи був обачним позивач при укладенні договору на постачання ТМЦ та чим керувався при виборі контрагента. 
Позивач в додаткових поясненнях при новому розгляді справи вказує, що зі слів директора відбувався моніторинг ринку щодо постачання товарів, таких як бітум нафтовий, емульсія бітумна, мінеральний порошок, щебенево-піщана суміш та було встановлено, що ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» здійснює постачання даних товарів на прийнятних для позивача умовах. Крім того, було перевірено, що ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстроване платником ПДВ, а в електронному кабінеті не містилося жодної інформації щодо недобросовісності ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ».
Однак, твердження позивача про нібито проведений моніторинг ринку щодо постачання товарів (бітум нафтовий, емульсія бітумна, мінеральний порошок, щебенево-піщана суміш) та встановлення, що ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» здійснює постачання на прийнятних умовах, не підтверджені жодними належними доказами. Позивачем не конкретизовано, яким чином здійснювався аналіз ринку, які саме критерії оцінки контрагентів застосовувалися, чи перевірялися фінансові та виробничі можливості контрагента, наявність фактичного товару та здатність його своєчасно постачати.
Також факт включення ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і відсутність інформації про недобросовісність у електронному кабінеті платника ПДВ не свідчить автоматично про здатність контрагента виконати свої зобов`язання та не підтверджує фактичне здійснення поставок заявлених ТМЦ.
Відтак суд констатує, що надані позивачем пояснення носили декларативний характер і не усували сумнівів щодо обачності позивача при виборі контрагента та реальності господарських операцій з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ». 
Суд, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, зазначає, що під час нового розгляду позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження контролюючого органу, викладені в акті перевірки, щодо нереальності господарських операцій з ТОВ «ДРІАДА РІАЛ ІСТЕЙТ».
Тобто, позивач всупереч частини першої статті 77 КАС не спростував належними доказами доводи контролюючого органу, що його (позивача) операції з безпосереднім контрагентом не мали реального змісту.
Отже, відповідачем доведено, а позивачем не спростовано порушення TOB «ВОЛИНЬДОРБУД» пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 ПК України, а відтак, на переконання суду, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 23.01.2024 №0012210702 є правомірним та не підлягає скасуванню.
Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін колегія суддів вважає, що ключові аргументи доводів та міркувань учасників процесу отримали достатню оцінку.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬДОРБУД» до Головного управління ДПС України у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.01.2024 №0012210702, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 24.02.2026.

Суддя Т.М. Димарчу