ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/7163/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ 20453063), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська область, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника – адвоката Поковби Тетяни Василівни (далі – представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідачі), яким просить суд:
1) визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у зарахуванні періоду роботи з 19.07.1988р. по 05.12.1995р. та період роботи з 05.07.1985р. по 03.12.1985р. у страховий стаж, відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
2) скасувати Рішення від 05.08.2025р. № 072150011153 про відмову у призначенні пенсії за віком та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , період роботи у КАТО «Карпати» с. Рокосово 19.07.1988р. по 05.12.1995р., період роботи у Усть – Вимському лісопромгоспі з 05.07.1985р. по 03.12.1985р. та призначити виплату пенсії з дати коли у позивача наступило право на пенсію (з урахуванням страхового стажу);
3) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн., сплачений ним при подачі адміністративного позову.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 29.07.2025 року звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії. За результатом розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення №072150011153 від 05.08.2025 року про відмову в призначенні пенсії.
З даними діями відповідачів позивач не погоджується, тому звернувся з даним позовом.
12 вересня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
19 вересня 2025 року відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву. Відповідач у відзиві зазначив, що 29.07.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою щодо призначення пенсії по віку відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вік заявника на момент звернення складав 64 роки 11 місяців. Застосовуючи принцип екстериторіальності, встановлений постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1, заява була опрацьована Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області. За результатами розгляду рішенням № 072150011153 від 05.09.2025 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії по віку через недостатній страховий стаж, який становив 09 років 06 місяців 09 днів при необхідних 20– 30 роках. До страхового стажу не були зараховані періоди роботи в громадському господарстві з 19.07.1988 по 05.12.1995 та з 05.07.1985 по 03.12.1985 через відсутність даних про мінімум трудової участі та непридатність печатки в трудовій книжці НОМЕР_2 .
Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області лише повідомлено про відмову у призначенні пенсії і не здійснювало розгляд заяви ОСОБА_1 , тому його права на призначення пенсії не порушені. Всі заяви за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області. Відповідно, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не мало фактичних або юридичних підстав надавати будь-які обґрунтовані пояснення щодо відмови у призначенні пенсії, оскільки розгляд заяви позивача не здійснювався саме цим управлінням.
01 жовтня 2025 року представником відповідача 2, через підсистему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що адміністративний позов ОСОБА_1 щодо визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії є безпідставним та необґрунтованим, а дії відповідача законними та обґрунтованими. Позивач 29.07.2025 року подав заяву про призначення пенсії за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, яка опрацьовувалась за принципом екстериторіальності та єдиної черги завдань. Після реєстрації заяви та сканування документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області було прийнято рішення від 05.08.2025 №072150011153 про відмову у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.
У відзиві також наголошено, що згідно зі статтями 24 та 26 Закону №1058 страховий стаж обчислюється за даними системи персоніфікованого обліку або документами, що підтверджують періоди роботи, навчання чи інші обставини, передбачені законодавством. У позивача до страхового стажу не зараховано період роботи в громадському господарстві з 19.07.1988 по 05.12.1995 та з 05.07.1985 по 03.12.1985 через відсутність підтверджуючих документів та непридатність печатки в трудовій книжці. За даними системи персоніфікованого обліку страховий стаж позивача становить 09 років 06 місяців 09 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області є правомірними та вмотивованими.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.12.2023 року звернувся до Хустського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області з заявою про призначення пенсії по віку. Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком надається особам після досягнення 63 років за наявності страхового стажу від 20 до 30 років (для періоду з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року). Оскільки Позивачу 23.08.2023 року виповнилося 63 роки, він реалізував своє право на звернення за пенсією по досягненню відповідного віку. Однак після подання заяви ОСОБА_1 було надано відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, який становив мінімум 20 років. За результатами розгляду документів до страхового стажу не були враховані періоди роботи з 05.07.1985 по 03.12.1985 та з 19.07.1988 по 02.08.1992 року, у результаті чого йому було зараховано лише 10 років 7 місяців та 15 днів страхового стажу. Одночасно позивачу повідомили, що він матиме право на призначення пенсії у віці 65 років, а також надали рекомендацію надати військовий квиток для зарахування служби в армії до страхового стажу.
29.07.2025 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Хустського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) ГУПФ в Закарпатській області. Станом на 15 серпня 2025 року він не отримав жодної інформації про розгляд поданої заяви, тому особисто звернувся до сервісного центру, де отримав відповідь від 05.08.2025 року №30685/03-16 про відмову у призначенні пенсії по досягненню 65 років. Ознайомившись із зазначеною відмовою, позивач з`ясував, що йому повторно відмовлено у призначенні пенсії за віком. Відповідне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області мотивоване тим, що за результатами опрацювання поданих документів до страхового стажу йому зараховано лише 9 років 06 місяців 09 днів. При цьому не враховано період роботи в громадському господарстві з 19.07.1988 по 05.12.1995 через відсутність даних у трудовій книжці про встановлений та вироблений мінімум трудової участі, а також період роботи з 05.07.1985 по 03.12.1985 через непридатну печатку у трудовій книжці.
Відповідно до наданих документів та архівних довідок, трудова діяльність позивача розпочалася у 1978 році. Так відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_3 , позивач працював:
- 13.11.1978р. – прийнятий на роботу у Хустську фетрофільцеву фабрику та 05.12.1978р. звільнений за власним бажанням.
- 13.01.1982р. по 31.03.1982р. працював на Лубенському ліспромхозі.
- 24.05.1982р. по 01.12.1983р. працював Чернянському цукровому заводі.
- 01.12.1983р. по 25.07.1984р. навчався у К.Лібкнехтовському технічному училищі.
- 05.07.1985р. по 03.12.1985р. працював в Усть – Вимському лісопромгоспі.
- 17.12. 1985р. по 27.01.1986р. – робота в Хустському горторзі.
- 09.06.1987р. по 26.06.1987р. – робота у Хустській ПМК -240.
- 20.07.1987р. по 18.07.1988р. – працював на Хустському керамічному заводі.
19.07.1988р. прийнятий на роботу в колгосп «Карпати» працівником цеху масляних фарб та 05.12.1995р. звільнений з роботи за власним бажанням, що підтверджується записами у трудовій книжці та довідкою № 1877 від 29.12.2020р.
Окрім того, у вкладиші НОМЕР_4 до трудової книжки позивача зазначено конкретні дані про трудову участь у громадському господарстві, а також мінімум трудоднів за кожен рік роботи з 1988 по 1995 рік. За цією інформацією, позивач виконав значно більше трудоднів, ніж передбачався мінімум, що підтверджує його реальний трудовий вклад. Незважаючи на це, органи Пенсійного фонду не зарахували період роботи у повному обсязі, що, на думку позивача, є неправомірним і суперечить нормам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи дії відповідачів протиправними позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 05.07.1985 по 03.12.1985 відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 13.11.1978, оскільки печатка непридатна до сприйняття, суд зазначає наступне.
З 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), який, згідно з преамбулою, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Отже, з 01.01.2004 Закон № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
Згідно із ст. 44 Закону №1058 призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
В силу пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Судом встановлено, що до страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 05.07.1985 по 03.12.1985 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 13.11.1978, оскільки печатка непридатна до сприйняття.
Суд враховує, що згідно п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.85 року, та із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 року № 412) (далі Інструкція) у разі, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим рядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване в таке-то», а в графі 4 проставляється підстава перейменування наказ (розпорядження), його дата і номер.
Аналогічні вимоги до порядку ведення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993.
Відповідно до пункту 2.2. Інструкції №58, до трудової книжки вносяться, зокрема: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
За вимогами пунктів 2.3, 2.4 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується « 05.01.1993».
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Як з`ясовано судом, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 13.11.1978, серед інших, зроблений наступний запис:
- 05.07.1985р. по 03.12.1985р. працював в Усть – Вимському лісопромгоспі.
Приписами пункту 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За змістом наведених вище положень надання вказаних документів з метою визначення права на пенсію необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній.
В даному випадку, трудовою книжкою позивача повністю підтверджується його робота у спірний період, записи про прийняття та звільнення за період з 05.07.1985 по 03.12.1985 року виконаний відповідно до вимог Інструкції та має всі необхідні реквізити: дата запису, номер та дату наказу, печатка та підпис посадової особи.
Під час розгляду заяви позивача відповідачем не було встановлено будь-яких недоліків оформлення записів про роботу позивача, записи у трудовій книжці виконані належними посадовими особами, засвідчені підписом начальника відділу кадрів та скріплені печатками. При цьому, позивачу було відмовлено зарахувати до загального страхового стажу період роботи згідно вказаної трудової книжки, оскільки періоди роботи завірено відтисками печатки непридатними для сприйняття, записи зроблені різними чорнилами прийнято рішення про відмову в перерахунку.
З цього приводу, суд зазначає, що відповідно пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 при вирішенні справи № 677/277/17.
Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Суд вказує, що невнесення до трудової книжки таких відомостей роботодавцем не може мати наслідком неврахування певного періоду роботи позивача до страхового стажу, оскільки позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи і ці записи є належними й допустимими доказами підтвердження її трудового стажу та будь-яких обґрунтованих сумнівів щодо правомірності їх внесення не викликають.
Також суд враховує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
Крім того, на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.
Наведене додатково підтверджується тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Окрім того, суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Суд звертає увагу, що відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.
У зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що неврахування відповідачем 2 відомостей про роботу позивача у період з 05.07.1985 по 03.12.1985 року носить формальний характер і не відповідає вимогам пенсійного законодавства. Відповідачем не було забезпечено розгляду наданої позивачем заяви про перерахунок пенсії шляхом всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи в громадському господарстві з 19.07.1988 по 05.12.1995 відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 13.11.1978, оскільки в трудовій книжці відсутні дані про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, суд зазначає наступне.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Відповідно до статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону №1058-IV).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).
Отже, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.
Частиною 1 та 2 ст. 26 вказаного Закону передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
У матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача  НОМЕР_3 , в якій зазначено:
- 19.07.1988р. прийнятий на роботу в колгосп «Карпати» працівником цеху масляних фарб та 05.12.1995р. звільнений з роботи за власним бажанням, що підтверджується записами у трудовій книжці та довідкою № 1877 від 29.12.2020р.
Окрім того, у вкладиші НОМЕР_4 до трудової книжки позивача зазначено конкретні дані про трудову участь у громадському господарстві, а також мінімум трудоднів за кожен рік роботи з 1988 по 1995 рік. За цією інформацією, позивач виконав значно більше трудоднів, ніж передбачався мінімум, що підтверджує його реальний трудовий вклад. Незважаючи на це, органи Пенсійного фонду не зарахували період роботи у повному обсязі, що, на думку позивача, є неправомірним і суперечить нормам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зі змісту рішення про відмову в призначенні пенсії від 17.03.2025 №133650009967, підставою для відмови в її призначенні слугувало не зарахування до страхового стажу позивача період роботи в громадському господарстві з 19.07.1988 по 05.12.1995 відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 13.11.1978, оскільки в трудовій книжці відсутні дані про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві. Довідка з даними про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві за вищевказаний період відсутня.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно з статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (далі - Порядок №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Додатково в довідці наводяться такі відомості: стосовно жінок, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами на підприємствах сільського господарства (в тому числі в колгоспах) - про виконання встановлених норм обслуговування.
Слід зазначити, що трудова книжка позивача не містить записів про встановлений у вказаному колгоспі мінімум трудової участі в колгоспі, виконання чи не виконання позивачем мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
При цьому суд наголошує, що згідно з вимогами частин 1, 2 статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для неврахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Отже, стаття 56 Закону №1788 визначає, що стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. Тобто, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі, або певного його періоду, необхідно встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу за відсутності поважних причин.
У матеріалах справи відсутні відомості про невиконання позивачем під час роботи у колгоспі «Карпати» встановленого мінімуму трудової участі, в тому числі без поважних причин.
Крім того, необхідно також зауважити, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Аналогічний правовий висновок був сформований Верховним Судом у Постанові від 30.09.2021 по справі №300/860/17.
Суд вказує на те, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина 3 статті 44 Закону №1058-IV).
Отже, територіальний орган Пенсійного фонду може скористатись своїм правом перевірки даних трудової книжки позивача.
Суд дійшов висновку, що у даному випадку спірні періоди роботи в колгоспі «Карпати» за період з 19.07.1988 по 05.12.1995 року належним чином підтверджені записами трудової книжки, а тому не зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача є протиправним, отже прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області рішення від 05.08.2025 року №072150011153, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача 1 зарахувати до стажу роботи позивача періоди роботи, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення (перерахунок) пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно пункту 4.2 розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10).
Враховуючи вимоги Порядку №22-1, органом, що приймає рішення за заявою позивача про призначення пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
При цьому, слід зазначити, що Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову в перерахунку пенсії, а тому відсутні правові підстави для покладання такого обов`язку.
Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про перерахунок пенсії та прийняв рішення про відмову.
Суд зазначає, що зобов`язання щодо вчинення певних дій слід покласти, саме на Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як територіальний орган, який прийняв рішення про відмову.
Аналогічного висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 01 липня 2024 року по справі № 460/486/23 та Верховним Суду у постанові від 07.05.2024 по справі №460/38580/22, провадження № К/990/634/24.
З огляду на встановлене судом право позивача на призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , період роботи у КАТО «Карпати» с. Рокосово 19.07.1988р. по 05.12.1995р., період роботи у Усть – Вимському лісопромгоспі з 05.07.1985р. по 03.12.1985р. та призначити виплату пенсії з дати звернення – 29.07.2025 року.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, оскільки позов задоволено, на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 139, 243, 246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ 20453063), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська область, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю. 
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 05 серпня 2025 року №072150011153.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , період роботи у КАТО «Карпати» с. Рокосово 19.07.1988р. по 05.12.1995р., період роботи у Усть – Вимському лісопромгоспі з 05.07.1985р. по 03.12.1985р. та призначити виплату пенсії з дати звернення – 29.07.2025 року.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська область, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець