ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/1832/26		
Провадження № 22-ц/821/858/26		
категорія: на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,
секретаря - Кукушкіної А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Маслової Галини Андріївни на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову, у складі: головуючого судді Пироженко В. Д., 

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, шляхом: 
- заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь які реєстраційні дії щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 944969771000, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 ;
- заборони ОСОБА_1 та/або за її дорученням іншим особам вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_2 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 944969771000.
Заяву мотивував тим, що він та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2013 року по березень 2023 року, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання набули у власність автомобіль та квартиру. Право власності на квартиру та автомобіль зареєстровано за ОСОБА_4 . 
Зазначає, що спочатку сім`я проживала у квартирі АДРЕСА_2 . У 2021 році придбали квартиру АДРЕСА_3 , зробили в ній ремонт та переїхали. У березні 2023 року, після припинення відносин з цивільною дружиною ОСОБА_4 , він змінив місце проживання, переїхав від дружини та сина. У січні 2024 року ОСОБА_5 із сином виїхала за кордоні їх відносини було припинено, однак, вона погрожує йому виселенням із квартири.
Вважає, якщо ОСОБА_1 відчужить квартиру під час розгляду справи за його позовом про поділ квартири, то у разі задоволення позову виконати рішення буде не можливим. Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року заяву задоволено частково.
Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь які реєстраційні дії щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 944969771000, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 .
Ухвала мотивована тим, що оскільки заявник зазначає, що між сторонами на даний час існує спір щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, тому встановлення заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь які реєстраційні дії щодо спірної квартири, є співмірним із заявленими вимогами.
При цьому суд першої інстанції зауважив, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, не розглядається питання правомірності заявлених позовних вимог і наявності обставин, як підстав для задоволення позову. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Маслова Г. А. оскаржила його в апеляційному порядку та просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, поданої до подання позовної заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що власниця майна, категорично не погоджується із вказаними доводами заявника, зважаючи перш за все на відсутність будь якого відношення заявника до майна, яке стало предметом заборони в рамках розгляду ухвали про забезпечення позову.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не врахував, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття кожного з таких заходів.
Суд першої інстанції не навів належного мотивування підстав для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав заявника.
У першу чергу, вказаною ухвалою про забезпечення позову порушуються права ОСОБА_1 , на вільне володіння та розпорядження, як власниці майна на яке ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси ухвалено накласти заборону органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 94496977100.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Гриценко Л. О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.02.2026 року у справі №712/1832/26 – без змін.
Зазначає, що заборона вчинення реєстраційних дій відносно об`єкта нерухомого майна є адекватним та співмірним заходом забезпечення позову у справі про поділ майна між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Вказує, що заборона вчинення реєстраційних дій відносно об`єкта нерухомого майна не позбавляє власника майна (того за ким зареєстроване право власності) прав володіння та користування майном, на час розгляду справи судом лише обмежується право відчужити.
Зауважує, що в тексті апеляційної скарги не вказано в чому ж саме полягають порушення прав ОСОБА_1 , які її права обмежуються не лише як власника майна, а як власника який є стороною у справі, де предметом спору є те саме майно.
При цьому, сам факт подання апеляційної скарги на ухвалу суду про забезпечення позову є підтвердженням того, що існує реальний ризик відчуження майна (квартири) до розгляду судом справи по суті.
Вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, ухваленою з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заявник зазначає, що між сторонами на даний час існує спір щодо поділу спірного майна, що є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, тому встановлення заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь які реєстраційні дії щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 944969771000, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , є співмірним із заявленими вимогами.
Крім того, суд зазначив, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, судом не розглядається питання правомірності заявлених позовних вимог і наявності обставин, як підстав для задоволення позову. У даному випадку судом встановлюється саме існування спору та обрання адекватних заходів забезпечення позову, які будуть діяти до моменту вступу у законну силу судового рішення по даній справі.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У ч. 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 посилався на те, що він та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2013 року по березень 2023 року. За час спільного проживання набули у власність автомобіль та квартиру. Право власності на квартиру та автомбіль зареєстровано за ОСОБА_1 . 
Вважає, якщо ОСОБА_1 відчужить квартиру під час розгляду справи за його позовом про поділ квартири, то у разі задоволення позову виконати судове рішення буде не можливим. Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду.
Натомість з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вважає, що заявник не має будь-якого відношення до майна, яке ОСОБА_2 вважає спірним.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з п. п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову.
Встановлено, що предметом позовних вимог є спір щодо визнання права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 944969771000, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 .
На ряду з цим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що встановлення заборони ОСОБА_1 та/або за її дорученням іншим особам вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_2 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , може бути тотожним задоволенню заявлених позовних вимог та вирішенням позову по суті, що відповідно до вимог ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається.
При цьому, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки заявника та особи, яку заявник має намір залучити відповідачем у справі, обставини звернення з даною заявою, перевірив їх доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказам.
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони скаржника.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маслової Галини Андріївни - залишити без задоволення.
Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко