ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6404/22 Суддя (судді) першої інстанції: Олішевська В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Вівдиченко Т.Р., Карпушової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Державної міграційної служби України, Служби безпеки України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби безпеки України про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування рішення та наказу,
В С Т А Н О В И В:
Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби безпеки України, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання від 11 січня 2022 року про позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 січня 2022 року № 22-22 про позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02 лютого 2022 року №35 про визнання недійсним посвідчення біженця серії № НОМЕР_1 громадянина Білорусі ОСОБА_1 .
Позов мотивовано тим, що наявна у відповідача інформація про його причетність до розвідувальної діяльності на території України на користь спецслужб Республіки Білорусь не відповідає дійсності, не підтверджена належними та допустимими доказами, видумана працівниками Служби безпеки України, з метою в четвертий раз протиправно позбавити позивача статусу біженця та екстрадиції його до Республіки Білорусь.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішення Державної міграційної служби України про позбавлення статусу біженця є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки, не містить посилання та докази, які свідчать, що він займається діяльністю, що може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населенню України, крім того Державною міграційною служби України не вчинено дій передбачених п. 7.6 розділу VII Правил, для перевірки даних обставин.
Позивач вказує, що оскільки рішення про позбавлення статусу біженця є протиправним та підлягає скасуванню, тому вимога про скасування наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання недійсним посвідчення біженця є похідною, отже підлягає задоволенню.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України звернулися із апеляційними скаргами.
В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України зазначає, що оскаржуване рішення ДМС від 21.01.202 № 22-22 про позбавлення позивача статусу біженця прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім цього, апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, оскільки відповідно до вимог пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У зв`язку із цим, вважає, що позивачем помилково сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 грн на рахунок суду.
Служба безпеки України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В своїх обґрунтуваннях зазначає, що доводи позивача, викладені в позовній заяві та підтримані судом першої інстанції, про те, що відповідачами не доведено, викладених у поданні обставин, не може бути взято до уваги, оскільки метою контррозвідувальної діяльності є, перш за все, попередження вчинення злочину, тоді як завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння (вже вчинені чи вчинення яких триває), відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України. 
Апелянт стверджує, що Служба безпеки України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, реагуючи на отриману інформацію та приймаючи відповідні рішення на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягали задоволенню.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2026, 24.02.2026 та від 16.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Державної міграційної служби України, Служби безпеки України та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника позивача - адвоката Григоренка О.С. до суду 23.02.2026 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскільки відносно ОСОБА_1 не проводиться досудове розслідування, останній не викликався правоохоронними органами для надання пояснень та не ухвалювався вирок, з приводу обставин, які стали підставою для позбавлення позивача статусу біженця згідно рішення про позбавлення статусу біженця, а тому інформація, зазначена в клопотанні ГУБКОЗ СБУ від 11.11.2021 № 14/3-20577 не свідчить, що ОСОБА_1 займається діяльністю, що може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Стверджує, що оскільки оскаржуване рішення не містить обґрунтовану та підтверджену відповідними матеріалами та належними доказами інформацію, яка свідчить, що ОСОБА_1 займається діяльністю, що може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України, не вчинено необхідних дій передбачених п. 7.6. розділу VII Правил, для перевірки даних обставин, тому оскаржуване рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця є протиправним та підлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, представником заявлено клопотання про розгляд справи за участі представника у відкритому судовому засіданні.
Колегія суддів, розглянувши подане клопотання вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження. Враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та беручи до уваги введення в Україні воєнного стану, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника позивача - адвоката Григоренка О.С. до суду 18.03.2026 надійшов відзив на апеляційну скаргу Служби безпеки України, в якому зазначає, що наявність лише клопотання органу СБУ про позбавлення статусу біженця, не є безумовною підставою для прийняття рішення про позбавлення статусу біженця.
Від ДМС України до суду 25.03.2026 надійшли додаткові пояснення, в яких представник стверджує, що враховуючи положення статті 1 Закону України «Про інформацію», пунктів 1, 6 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України», частини другої статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» у ДМС відсутні будь-які підстави для недовіри СБУ як державному органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, а тому рішення ДМС від 21.01.202 № 22-22 про позбавлення позивача статусу біженця прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що призвело до неправильного вирішення даної справи.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь та на підставі рішення ДМС України від 18.09.2017 № 366-17 його визнано біженцем відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Державною міграційною службою України 20.04.2018 прийнято рішення №135-18 про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця у зв`язку з тим, що останній займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
За наслідками оскарження вказаного рішення в судовому порядку, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №826/8764/18, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 та Верховного Суду від 06.08.2019, задоволено адміністративний позов громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 : визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 20.04.2018 № 135-18.
Державною міграційною службою України 28.03.2019 прийнято рішення № 101-19, яким позивача позбавлено статусу біженця у зв`язку з тим, що останній займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Вказане рішення також було оскаржено в судовому порядку та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2019 у справі №640/5486/19, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 та Верховного Суду від 15.04.2020, задоволено адміністративний позов громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 : визнано протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання від 27.03.2019 про позбавлення Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 статусу біженця; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 № 101-19 про позбавлення статусу біженця.
Державною міграційною службою України прийнято рішення від 26.12.2019 № 455-19, яким позбавлено ОСОБА_1 статусу біженця у зв`язку з тим, що останній займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідним позовом.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.06.2021 року у справі №640/814/20 залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021, задоволено адміністративний позов громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 : визнано протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області щодо внесення подання від 23.12.2019 про позбавлення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 статусу біженця; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 26.12.2019 № 455-19 про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця.
З матеріалів особової справи №2017KYIV0025 ОСОБА_1 вбачається, що у листопаді 2021 року до Державної міграційної служби України надійшло клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 11.11.2021 року № 14/3-20577 про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця. Відповідно до інформації, викладеної у зазначеному клопотанні Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України відповідно до статті 2 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», у рамках роботи з контррозвідувальною справою №5217, проводяться заходи з протидії розвідувально-підривній діяльності спецслужб іноземних держав на шкоду національній безпеці України. Відповідно до отриманих відомостей, позивач перебуває у міжнародному розшуку за поданням правоохоронних органів РБ, який з метою не притягнення до кримінальної відповідальності налагодив контакт зі співробітниками КДБ РБ та дав згоду сприяти розвідувальній діяльності вказаної спецслужби на території України. Так, на виконання завдань зазначеної спецслужби, позивач планує сприяти в легалізації членів агентурної мережі КДБ РБ на території України під виглядом представників опозиції діючої влади РБ. Крім того, ОСОБА_1 повинен підшуковувати та налагоджувати вдавано дружні відносини в органах державної влади України (в тому числі в ДМС) з метою їх подальшого використання при здійсненні розвідувальної діяльності, зокрема, при виявленні реальних представників опозиційних сил РБ, встановлення їх місць проживання та способів життя, з метою подальшої передачі отриманої інформації представникам вищевказаної спецслужби. З огляду на встановлені обставини, з метою своєчасного попередження та недопущення протиправних дій, які безпосередньо загрожують інтересам України, забезпеченню національної безпеки, відповідно до п.7 ст. 11 Закону, Служба безпеки України звернулась з клопотанням про позбавлення позивача статусу біженця.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон) та листа Державної міграційної служби України (ДМС) від 11.11.2021 № 8.5/3841-21 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області ініційовано процедуру позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .
За результатами розгляду матеріалів начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області 11.01.2021 затверджено подання про позбавлення статусу біженців, відповідно до якого рекомендовано ДМС прийняти рішення про позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .
Державною міграційною службою України 21.01.2022 прийнято рішення про позбавлення статусу біженця №22-22, яким позбавлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 статусу біженця у зв`язку з тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці України.
Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 02.02.2022 року № 35 «Про визнання недійсним посвідчення біженця» визнано недійсним посвідчення біженця серії НОМЕР_2 громадянина Білорусі ОСОБА_1 .
Позивач не погодившись з діями Державної міграційної служби України, Служби безпеки України щодо складання подання про позбавлення статусу біженці, та з рішенням про позбавлення статусу біженця, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи апеляційні скарги в межах доводів на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Частинами 7-12 статті 11 вказаного Закону передбачено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.
Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.
У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Нормами частини чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини шістнадцятої наведеної статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що рішення про позбавлення особи статусу біженця може бути прийнято, якщо ця особа займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України, на підставі відповідного клопотання органу Служби безпеки України та на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.
Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649).
Порядок оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначені у розділі VII Правил № 649.
Так, п. 7.1. Правил № 649 рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до п. 7.2 Правил № 649 підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є: а)відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п`ятій статті 12 Закону; б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту; в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту; г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.
Згідно п. 7.3. Правил № 649 подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пунктом 7.4. Правил № 649 визначено, що у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації; б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту). Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання; в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.
У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
Відповідно до положення 7.6. Правил №649 під час розгляду подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який вніс подання; б) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, та необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.
Приписами п. 7.7 Правил № 649 за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32): а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту; б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту; в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або відцифрованого зображення його (її) обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.
Пунктом 7.8, 7.9 Правил передбачено, що рішення, передбачене пунктом 7.7 цього розділу, приймається ДМС протягом місяця з дня отримання подання територіальному органу ДМС та особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Строк прийняття рішення може бути продовжено згідно з наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.
Протягом трьох робочих днів з дня прийняття рішення, передбаченого пунктом 7.7 цього розділу, ДМС в установленому порядку надсилає його разом з особовою справою біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до територіального органу ДМС за місцем проживання такої особи.
З аналізу наведених норм вбачається, що для підготовки подання у розпорядженні територіального органу ДМС є два місяці з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу. При цьому, формуванню подання передує обов`язок територіального органу ДМС здійснити перевірку документів, шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації.
З фактичних обставин справи вбачається, що обґрунтуванням подання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області від 11.01.2022 року про позбавлення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 статусу біженця є клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 11.11.2021 № 14/3-20577, у якому вказано, що ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку за поданням правоохоронних органів РБ, та з метою не притягнення до кримінальної відповідальності налагодив контакт зі співробітниками КДБ РБ та дав згоду сприяти розвідувальній діяльності вказаної спецслужби на території України. На виконання завдань зазначеної спецслужби, ОСОБА_1 планує сприяти в легалізації членів агентурної мережі КДБ РБ на території України під виглядом представників опозиції діючої влади Білорусі. Крім того, ОСОБА_1 повинен підшуковувати та налагоджувати вдавано дружні відносини в органах державної влади України (в тому числі в ДМС) з метою їх подальшого використання при здійсненні розвідувальної діяльності, зокрема, при виявленні реальних представників опозиційних сил РБ, встановлення їх місць проживання та способів життя, з метою подальшої передачі отриманої інформації представникам вищевказаної спецслужби.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що знаходження позивача у міжнародному розшуку автоматично не свідчить про здійснення ним діяльності, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Служба безпеки України, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Так, викладені у клопотанні Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 11.11.2021 № 14/3-20577 відомості не містили належно підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла відповідачу затвердити подання про позбавлення статусу біженця і подальшого його направлення до Державної міграційної служби України для прийняття рішення.
Крім того, під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що 07.12.2021 Службою безпеки України проведено співбесіду з ОСОБА_1 , під час якої позивач заперечував викладені обставини у клопотанні Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 11.11.2021 № 14/3-20577. Щодо цього, позивачем надано письмові пояснення від 07.12.2021, в яких зазначив, що факти, що викладені у клопотанні від 11.11.2021 № 14/3-20577 не підтверджені жодними належними та допустимими доказами (т 1, а.с.155-161).
В даному випадку ДМС України мала реалізувати власні повноваження з метою ініціювання перевірки викладених у клопотанні обставин, збирання та вивчення відповідних матеріалів щодо здійснення позивачем діяльності, яка становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України, що встановлюється на основі всебічного вивчення і оцінки зібраних документів та матеріалів.
З аналізу змісту подання про позбавлення статусу біженця, суд приходить висновку, що Державною міграційною службою України не проведено всебічного вивчення наведеної у поданні інформації, відповідач не запитував додаткову інформацію ні в ініціатора подання, ні в інших органів, про яких зазначено у поданні, а лише на основі зазначеного, без будь-якої перевірки та з`ясування обставин, отримання пояснень від іммігранта, прийняв рішення про позбавлення статусу біженця.
До матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження того, що відповідачами проведено всебічне вивчення наведеної у поданні інформації; здійснено запити на додаткову інформацію в ініціатора подання та інших органах, про яких зазначено у поданні.
Також, колегія суддів звертає увагу, що орган ДМС при прийнятті рішення повинен оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для особи.
Окрім того, всупереч вимогам Правил №649 у діях відповідачів не вбачається будь-якої перевірки інформації наданої Головним управлінням по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України або ж ознак її аналізу.
Водночас в оскаржуваному рішенні вказано, з урахуванням вимог частини сьомої статті 11 Закону та подання ЦМУ ДМС від 11.01.2022, у ДМС є серйозні підстави вважати обставини справи ОСОБА_1 такими, що підпадають під дію частини п`ятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
На переконання колегії суддів, викладені у поданні відомості не містять належно підтвердженої та конкретної інформації, яка б дозволяла відповідачу одразу прийняти спірне рішення про позбавлення статусу біженця.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина друга статті 72 КАС України).
Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що надані відповідачем документи не є доказами, які підтверджують, що позивач на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України. 
Щодо посилання відповідача на те, що з метою не притягнення до кримінальної відповідальності позивач налагодив контакт зі співробітниками КДБ РБ та дав згоду сприяти розвідувальній діяльності вказаної спецслужби на території України, суд зазначає, що вказана інформація не підтверджена належними та допустимими доказами, та що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Крім того, оголошення підозри та проведення досудового розслідування у рамках кримінального провадження не є належним та достатнім доказом, який підтверджує, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які вироки суду, які набрали законної сили, про визнання позивача винним у вчиненні діяння, яке можна вважати таким, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.
Посилання Служби безпеки України на те, що позивач звернувся за захистом в Україні з метою уникнення кримінальної відповідальності та отримав статус біженця на підставі підроблених документів, не приймається судом до уваги, оскільки зазначене не було підставою для позбавлення позивача статусу біженця та не підтверджується документально.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що у справі відсутні докази, які б свідчили, що ДМС України до вирішення питання про позбавлення позивача статусу біженця зверталася із відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо ОСОБА_1 .
Судова колегія вказує, що апеляційні скарги не містять суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у відзивах, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки у апеляційній скарзі відсутні жодні доводи апелянтів в частині задоволених позовних вимог, а саме:
- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання від 11 січня 2022 року про позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02 лютого 2022 року №35 про визнання недійсним посвідчення біженця серії № НОМЕР_1 громадянина Білорусі ОСОБА_1 , суд не вважає за потрібне надавати оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині.
З урахуванням наведеного вище у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 не відповідає вимогам, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, а саме: обґрунтованості та вмотивованості, та, як наслідок, підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.
Щодо посилань Служби безпеки України на висновки Верховного Суду в постановах від 27.05.2021 по справі №826/9102/18 та від 29.07.2021 по справі №320/8499/20, колегія суддів зазначає, що вони прийняті за інших фактичних обставин справи, а тому не підлягають застосуванню в даній справі.
Щодо доводів апелянта про відсутність підстав щодо стягнення на користь позивача судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, оскільки позивач відповідно до вимог пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, колегія суддів зазначає таке.
Статтями 3, 5 Закону України «Про судовий збір» встановлені перелік об`єктів, за які не справляється судовий збір, та коло осіб, звільнених від його сплати.
Так, відповідно до положень п. 14 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
Отже, нормами Закону України «Про судовий збір» передбачено пільги щодо сплати судового збору у справах, предметом яких є оскарження рішення про позбавлення статусу біженця.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за дві немайнові позовні вимоги, а саме: визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання від 11 січня 2022 року про позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 січня 2022 року № 22-22 про позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .
Однак, враховуючи вимоги положення п. 14 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору, зокрема щодо вимог, за які ОСОБА_1 сплачено судовий збір, оскільки є останні похідними вимогами та пов`язані із оскаржуваним рішенням про позбавлення статусу біженця.
У разі задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача судового збору, не звернув увагу на зазначені норми закону й помилково вирішив питання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що для повернення судового збору позивач має право звернутися до суду першої інстанції із заявою про повернення коштів з Державного бюджету України, як помилково сплачені у зв`язку із звільненням від сплати судового збору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині приймаються судом апеляційної інстанції в якості належних.
З огляду на вищевикладене, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідачів судового збору, з наведених вище підстав.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини другої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За правилами статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 317, 316, 321, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Служби безпеки України - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі №640/6404/22 скасувати в частині стягнення на користь громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні) вісімдесят копійок за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року у справі №640/6404/22 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

О.В.Карпушова