ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 826/18004/14
09 березня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:
головуючої судді Дерех Н.В. за участю:
секретаря судового засідання Свидніцька В.О.
представника позивача Карандашов Я.О.
представника відповідачів Марцун А.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі, відповідач-1), Київської міської прокуратури (надалі, відповідач-2), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить скасувати наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Деснянського району м. Києва; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Деснянського району м. Києва; стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2014 року і по день ухвалення судом відповідного рішення про поновлення позивача на роботі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, обіймав з 23.12.2011 по 20.09.2012 посаду заступника прокурора Івано-Франківської області та з 20.09.2012 по 31.01.2013 посаду першого заступника прокурора Івано-Франківської області. Наказом Генерального прокурора України № 1489к від 23.10.2014 позивача звільнено із посади прокурора Деснянського району м. Києва у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст.36 Кодексу законів по працю України (далі – КЗпП України). Застосований до позивача законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682-VII (далі – Закон №1682-VII), суперечить верховенству права, його звільнення здійснено із порушенням Конституції України, всупереч міжнародно-правовим актам та практиці Європейського суду з прав людини. Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону №1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації). На думку позивача, його звільнено з посади лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний період часу. Позивач вважає, що його вина у сприянні узурпації влади не встановлена, а отже і застосування індивідуальної відповідальності до позивача неможливе.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2014 відкрито провадження в справі та призначено попереднє судове засідання.
Ухвалою цього ж суду від 11.12.2014 постановлено звернутися до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" положенням Конституції України, а саме: пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.
Ухвалою суду від 11.12.2014 зупинено провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2014 у справі № 826/18004/14.
Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (далі – Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX (в редакції Закону № 3863-ІХ) та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, проведено автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України; за його результатами дана справа передана на розгляд та вирішення Тернопільському окружному адміністративному суду. 
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято до провадження (суддя Мандзій О.П.) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Поновлено провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі.
Заперечуючи проти позову, Офіс Генерального прокурора послався на те, що за результатами вивчення особової справи ОСОБА_1 встановлено, що з 23.12.2011 по 20.09.2012 позивач обіймав посаду заступника прокурора Івано-Франківської області, з 20.09.2012 по 31.01.2013 та в період з 19.03.2013 по 11.11.2013 – посаду першого заступника прокурора Івано-Франківської області. Оскільки позивач сукупно більше одного року (1 рік 9 місяць) обіймав посаду, визначену п.8 ч.1 ст.3 Закону №1682-VII, наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1489к його звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України. Доводи позивача про те, що його звільнення здійснено усупереч принципам та вимогам, закріпленим ст. ст. 8, 22, 58, 61, 62, 64 Конституції України, з порушенням конституційних прав на працю і доступ до державної служби, вимог міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України, міжнародних принципів проведення люстрації, без встановлення вини у вчиненні діянь, передбачених ч.2 ст.1 Закону № 1682-VII, не відповідають вимогам законодавства. У даному випадку не перевірялися факти здійснення позивачем правопорушень, а підстави, передбачені п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України, за своєю суттю не є видом будь-якого стягнення. Генеральний прокурор України при виданні спірного наказу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно та своєчасно.
Ухвалою суду від 31.03.2025, постановленою в судовому засіданні згідно з ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), залучено Київську міську прокуратуру до участі в справі як співвідповідача.
Представником позивача 28.04.2025 до початку розгляду справи по суті, у зв`язку з врахуванням суспільної та приватної ситуації подано заяву про зміну предмету позову та відмову від позовних вимог щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. 
Ухвалою суду від 29.04.2025, постановленою в судовому засіданні згідно з ч.7, 8 ст.243 КАС України), прийнято заяву про зміну предмету позову, постановлено розгляд справи здійснювати за позовними вимогами: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Деснянського району м. Києва. Закрито підготовче провадження та перейдено до судового розгляду по суті.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 позов задоволено, визнано протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 . 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі №826/18004/14 скасовано ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року постановлену без оформлення окремого документа, якою прийнято заяву про зміну предмету позову та рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року; справу №826/18004/14 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
До Тернопільського окружного адміністративного суду 10.11.2025 повернуто адміністративну справу № 826/18004/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення. 
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, оформленими протоколом від 10.11.2025, дану справу передано на розгляд судді Мандзію Олексію Петровичу на підставі п.п. 2.3.39.2 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду.
11.11.2025 суддею Мандзієм О.П. подано заяву про самовідвід у справі №826/18004/14 на частини другої статті 36 КАС України.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 14.11.2025 постановлено адміністративну справу №826/18004/14 прийняти до свого провадження (суддя Дерех Н.В.); розгляд справи розпочати спочатку; розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання у справі на 11 грудня 2025 року о 10:00 год.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник Офісу Генерального прокурора подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вважає, що Генеральний прокурор України при виданні спірного наказу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно та своєчасно. Вказує, що ОСОБА_1 до звільнення у жовтні 2014 року обіймав посаду прокурора Деснянського району міста Києва, тобто перебував у трудових відносинах з прокуратурою міста Києва (Київською міською прокуратурою), яка у даному випадку є його роботодавцем (розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня) і здійснювала фактичні видатки на заробітну плату ОСОБА_1 , включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, у той час як Генеральна прокуратура України (Офіс Генерального прокурора) лише затвердила кошторис прокуратури міста Києва (Київської міської прокуратури) на 2014 рік, яким зазначеній бюджетній установі встановлювалися повноваження щодо розподілу бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів, зокрема виплати заробітної плати її працівників, для виконання бюджетною установою своїх функцій, форма якого визначена наказом Міністерства фінансів України № 57 від 28.01.2002.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 постановлено провести підготовче засідання, призначене на 11.12.2025 о 10:00 год. за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити повністю. Зважаючи на викладені висновки Верховного Суду та враховуючи відсутність доказів зв`язку позивача із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення ним прав і свобод людини, вважає, що оскаржуваний наказ відповідача-1 № 1489к від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади прокурора Деснянського району м. Києва не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, а отже є таким, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на попередній роботі.
11.12.2025 у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у підготовчому провадженні оголошено перерву до 18.12.2025 о 11:00 год.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.12.2025 постановлено провести підготовче засідання, призначене на 18.12.2025 о 11:00 год. за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
18.12.2025 у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у підготовчому провадженні оголошено перерву до 12.01.2026 о 11:00 год.
Представник відповідача-1 подав до суду додаткові пояснення, в яких заперечив проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову повністю. Додатково просить врахувати, що останній робочий день ОСОБА_1 був 23.10.2014, а фактично звільненим він вважається з 24.10.2014, і саме з цього дня, на думку представника відповідача-1, обраховується строк вимушеного прогулу. Крім цього, вважає безпідставними доводи позивача про стягнення середнього заробітку в період з дати ухвалення рішення суду про поновлення його на посаді до моменту фактичного поновлення на посаді, у зв`язку із тим, що між позивачем та відповідачем у цей період виникають інші спірні правовідносини.
Представник відповідача-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову повністю. На думку представника відповідача-2, між Київською міською прокуратурою та позивачем взагалі відсутній спір з приводу поновлення на посаді прокурора Деснянського району міста Києва з огляду на відсутність компетенції у керівника Київської міської прокуратури щодо призначення на вказану посаду або рівнозначну їй, оскільки це належить до виключної компетенції Генерального прокурора. Просить врахувати, що у випадку скасування оскаржуваного наказу, статус ОСОБА_1 як прокурора, не дозволяє йому знову обійняти будь-яку посаду в органах Київської міської прокуратури без проходження усіх етапів атестації, передбачених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, (далі - Закон №113-ІХ). Також, враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.12.2012, вважає, що Київською міською прокуратурою не було допущено бездіяльності щодо неналежного розрахунку з позивачем.
12.01.2026 у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у підготовчому провадженні постановлено ухвалу із занесення до Протоколу судового засідання про продовження підготовчого провадження на 30 днів, а також оголошено перерву до 20.01.2026 о 11:00 год.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 постановлено провести підготовче засідання, призначене на 20.01.2026 о 11:00 год. за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
20.01.2026 судове засідання не відбулося у зв`язку з неможливістю здійснення фіксування судового засідання за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та «Відеоконференцзв`язок» через технічні причини; судове засідання у справі відкладено на 11.00 год. 28.01.2026.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 постановлено відкласти підготовче засідання у справі на 28 січня 2026 року о 11:00 год.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 постановлено провести підготовче засідання, призначене на 28.01.2026 о 11:00 год. за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
28.01.2026 у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у підготовчому провадженні постановлено ухвалу із занесенням до Протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.02.2026 о 10:00 год. 
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 постановлено призначити судове засідання у справі на 09.03.2026 о 10:30 год., заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задовольнити; провести судове засідання, призначене на 09.03.2026 о 10:30 год. за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
09.03.2026 у відкритому судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позов повністю, з мотивів, викладених у позовній заяві.
Представник відповідачів у відкритому судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову повністю, з мотивів, наведених у відзивах на позовну заяву, додаткових поясненнях.
Як встановлено судом, позивач 25.04.1997 року прийнятий на службу в органи прокуратури.
ОСОБА_1 склав присягу працівника прокуратури 10.02.2011. 
Також позивач проходив службу в органах прокуратури на різних посадах, у тому числі: 
- відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 23.12.2011 №2096к обіймав з 23.12.2011 по 19.09.2012 посаду заступника прокурора Івано-Франківської області;
- згідно до наказу Генеральної прокуратури України від 20.09.2012 призначений з 20.09.2012 по 31.01.2013 на посаду першого заступника прокурора Івано-Франківської області. 
- з 08.07.2014 ОСОБА_1 у відповідності до наказу Генеральної прокуратури України від №987к призначений прокурором Деснянського району м.Києва строком на п`ять років.
16.10.2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення люстрації щодо посадових осіб державної влади та місцевого самоврядування.
На виконання вимог указаного Закону, 22.10.2014 позивачем на ім`я Генерального прокурора Яреми В.Г. подано заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», у якій повідомив, що заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» не застосовуються до нього.
У свою чергу Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 №1489-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Деснянського району м.Києва у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України. Підставою прийняття вказаного наказу була довідка про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 , подання прокурора місті Юлдашева С.О.
Із довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 20.10.2014, за результатами вивчення особової справи ОСОБА_1 , встановлено, що у період з 25 лютого 2010 по 22 лютого 2014 року останній обіймав сукупно не менше одного року (1 рік 1 місяць) посади, віднесенні до категорії «керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України»: заступник прокурора Івано-Франківської області з 23.12.2011 по 19.09.2012 посаду; перший заступник прокурора Івано-Франківської області з 20.09.2012 по 31.01.2013.
Не погоджуючись з прийнятим наказом №1489-к, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.
За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У ч. 2 ст. 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 72 ч. 1 ст. 36 КЗпП України закріплено, що трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом №1682-VII.
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 1 Закону №1682-VII).
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
За нормами ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною 3 або 4 цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.
Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку (ч. 8 ст. 1 Закону №1682-VII).
Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).
Відповідно до пунктів 2, 7 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників; посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені статтею 3 Закону №1682-VII, застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади.
Так згідно з пунктами 3, 7, 8 ч. 1 вказаної статті заборона, передбачена ч. 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, їх першого заступника чи заступника, заступника Міністра внутрішніх справ України; керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції; керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
При цьому, пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.
Судом встановлено, що підставою для видання оскаржуваного наказу від 23.10.2014 №1489к вказано довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування до позивача заборон, визначених Законом України "Про очищення влади", у якій встановлено, що період з 25.02.2010 по 22.02.2014 ОСОБА_1 обіймав сукупно не менше одного року (1 рік 1 місяць) посади, віднесені до категорії "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України", зокрема: заступника прокурора Івано-Франківської області з 23.12.2011 по 19.09.2012, першого заступника прокурора Івано-Франківської області з 20.09.2012 по 31.01.2013.
Тобто, заходи з очищення влади (люстрації) до позивача були застосовані на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, про перебування ОСОБА_1 на відповідних посадах.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.
Орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.
За приписами ч. 11 та 12 ст. 5 Закону №1682-VII орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.
У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному вебсайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.
Частиною 14 ст. 5 Закону №1682-VII визначено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.
Водночас аналіз зазначених норм свідчить про те, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених пунктами 7, 8 частини другої статті 3 Закону №1682-VII, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи матеріали справи не містять.
Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених ч. 3 ст. 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням ч. 2 ст. 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.
У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Тобто, без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону №1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації), що в свою чергу лягло й в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14. У цьому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача щодо легітимної мети очищення влади, якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними та невиправданими у демократичному суспільстві.
Крім цього, вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що Наказ Генерального прокурора від 23.10.2014 за №1489к виданий під час тимчасової непрацездатності позивача, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22.10.2014, листками непрацездатності від 07.11.2014 (серії АГЗ №755880 та серії АГЗ №755879) та від 10.11.2014 (серії АГЗ №701862).
Таким чином, підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
На переконання суду, вказане вище є достатньою підставою для визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1489-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Деснянського району м. Києва. 
Також положеннями спеціального законодавства, а саме: нормами Закону України «Про прокуратуру», не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора в разі його незаконного звільнення 
Отже, з метою ефективного відновлення порушених прав позивачки та уникнення декларативності судового рішення суд повинен застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
При цьому у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Правова позиція з цього приводу є усталеною у судовій практиці, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14, постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 823/5361/15, 16.05.2019 у справі № 820/10744/15 та 11.06.2020 у справі № 816/1895/18.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді прокурора Деснянського району м. Києва.
При цьому, позивача було звільнено з цієї посади з 23.10.2014. Оскільки 23.10.2014 є останнім робочим днем позивача перед звільненням, то позивач підлягає поновленню на вказаній посаді з 24.10.2014, а не з 23.10.2014, як про це просить позивач.
Також, відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Пленум Верховного Суду України у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).
Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (далі - Порядок №100), цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.
Відповідно до положень пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Офісу Генерального прокурора від 19.01.2026 №21/15 середньомісячна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи становила 8429,61 грн, середньоденний розмір заробітної плати позивача становила 401,41 грн.
За два останніх місяці, що передували звільненню, позивачем відпрацьовано загалом 42 робочих днів.
Враховуючи те, що позивача звільнено наказом від 23.10.2014 №1489к, кількість робочих днів вимушеного прогулу розраховується з наступного дня - з 24.10.2014.
Отже, з урахуванням наведеного сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 09 березня 2026 складає 1159179,00 грн. (401,41 грн х 2890 (кількість робочих днів).
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отож, всебічно та в повному обсязі розглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову, розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді прокурора Деснянського району м. Києва, а також в частині стягнення з Київської міської прокуратури на користь позивача суми середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1489к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Деснянського району м. Києва.
Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Деснянського району м. Києва.
Стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 09 березня 2026 року в сумі 1159179 (один мільйон сто п`ятдесят дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 00 коп., провівши необхідні відрахування.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Деснянського району м. Києва - допустити до негайного виконання.
Рішення в частині стягнення з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 09 березня 2026 року в сумі 1159179 (один мільйон сто п`ятдесят дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 00 коп. - допустити до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено та підписано 16 березня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ); 
відповідач: - Офіс Генерального прокурора (місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15,м. Київ,01011 код ЄДРПОУ 00034051). 
- Київська міська прокуратура (місцезнаходження: вул. Предславинська, 45/9,м. Київ,03150 код ЄДРПОУ 02910019). 
Головуюча суддя Дерех Н.В.